Ľudstvo v ohrození: potreba syntézy prírodných a kultúrnych vied

Ladislav Kováč

Súhrn

Evolúcia človeka ako biologického druhu dospela  do kritickej fázy, v ktorej sa rozhodne o jeho prežití. Ide o kozmickú výzvu: ľudstvo by mohlo byť prvou civilizáciou v našej časti vesmíru, ktorá túto fázu prekoná. Človek, ktorý v jednom z komplementárnych pohľadov vedy je, tak ako iné organizmy,  zariadením na udržiavanie onticity replikátorov,  bol vyformovaný biologickou evolúciou do dnešnej podoby cez početné evolučné kontingencie. Je tvorom bojazlivým, skupinovým, hyperemotívnym a mýtofilným. Kultúrna evolúcia ho navyše stavia do rýchlo sa meniaceho prostredia, na ktoré nie je uspôsobený a ktoré nepozná. Disproporcia medzi rýchlym pokrokom prírodných vied a zaostávaním kultúrnych vied umožňuje človeku manipulovať so sebou a so spoločnosťou v situácii, keď sebe ani spoločnosti nerozumie. Prežitie ľudstva bude do značnej miery závisieť od toho, či a ako rýchlo sa túto disproporciu podarí odstrániť.

Je povinnosťou vedeckých pracovníkov, dnes viac než kedykoľvek v minulosti, premýšľať o  svojej disciplíne v kontexte celej modernej kultúry, aby ju obohatili nie iba poznaním významným technicky, ale aj ideami zo svojej vedy, o ktorých sa domnievajú, že sú dôležité pre ľudstvo.
                                   Jacques Monod ([19], str. 13)

				1. Silentium universi		

Vesmír mlčí.
Už celé desaťročia pokúšajú sa radioastronómovia detegovať vo vesmíre elektromagnetické signály, podľa ktorých by sa dalo usúdiť, že ich zdrojmi sú zariadenia skonštruované inteligentnými bytosťami. Bez úspechu. Výkonné rádioteleskopy by dokázali zachytiť takéto signály, aj keby prichádzali z objektov vzdialených od nás niekoľko miliárd svetelných rokov. Zdá sa, že my, príslušníci biologického druhu  Homo sapiens, nemáme príbuzných vo vesmíre; sme v ňom  sami.
Je to paradox: technických civilizácií malo by byť vo vesmíre veľa; najbližšie by už mohli byť v dosahu niekoľkých desiatok svetelných rokov. Projekt hľadania mimozemských civilizácií (SETI, Search for Extra-Terrestrial Intelligence) [9] sa opiera o rovnicu, ktorú roku 1961 sformuloval americký astronóm Frank Drake:
N = N*  fp  ne  fl  fi  fc  fL,
kde N je počet civilizácií schopných komunikovať, N* počet hviezd v našej galaxii,  fp je podiel hviezd, čo majú planéty, ne je priemerný počet planét každej hviezdy, na ktorých sú podmienky umožňujúce vznik a udržanie života, fl je podiel planét, na ktorých život vznikol, fi je podiel  planét, kde život dosiahol podobu inteligencie, fc je podiel planét s inteligenciou, na ktorých inteligentné bytosti získali schopnosť komunikovať navonok, a fL je podiel veku  planéty, počas ktorého je civilizácia schopná komunikovať. N* má hodnotu sto miliárd (1011), hodnota  fp sa odhaduje na 0.2 až 0.5 (nedávne objavy planét pri hviezdach astronomicky neveľmi vzdialených od Slnka to potvrdzujú), ne = 1-5, fl má hodnotu blízku 1 (teda: na všetkých planétach, na ktorých sú podmienky pre  život, by život mal naozaj vzniknúť), fi je menšie, ale nie príliš, ako jedna, fc je 0.1-0.2.
Nemáme dôvod nedôverovať týmto číselným odhadom. Podložené sú empirickými údajmi a plauzibilnými teóriami astrofyzikov, astronómov, chemikov,  evolučných biológov, sociobiológov.
Najnejasnejšou premennou v rovnici je fL. Pre našu Zem  platí: Jej celkový vek, tak ako vek celej slnečnej sústavy, by mohol byť okolo 10 miliárd rokov. Na rádiových vlnách komunikujeme zatiaľ iba trochu viac ako 100 rokov.   Ak by sme si túto schopnosť udržali až do vyhorenia Slnka, teda ešte 5 miliárd rokov, platilo by fL = 0.5. Keby fL malo podobnú hodnotu pre iné podobné planéty našej galaxie,  N by bolo rádovo 109, to znamená, že v našej galaxii by existovala nemenej ako miliarda civilizácií. Zo všetkých strán by bola Zem zaplavovaná zmysluplnými rádiovými signálmi. Pritom sa odhaduje,  že  naša galaxia so svojimi sto miliardami hviezd je len jednou zo sto miliárd iných galaxií.
No k celkom inému výsledku dospejeme, ak dobu pretrvávania  civilizácie podstatne skrátime. Predpokladajme, že technická civilizácia od okamihu, keď objavila možnosť rádiovej komunikácie, prežíva iba 200 rokov.  Ak by sa na všetkých planétach bol život vyvíjal podobne a približne rovnako rýchlo ako na Zemi, existovalo by dnes zároveň s nami v našej galaxii niekoľkotisíc technických civilizácií. Rovnaká rýchlosť evolúcie vesmírnych civilizácií je však vylúčená. Veď  i  na našej Zemi sú tempá biologickej evolúcie rozdielne a náhodné faktory môžu spomaliť či zrýchliť evolúciu druhov nie o stáročia, ale o milióny rokov. O rýchlosti evolúcie rôznych kultúr i o začiatkoch konštituovania experimentálnej vedy v európskej kultúre takisto rozhodlo veľa neznámych, a iste aj náhodných, faktorov. Ak by  nás polovica z vesmírnych civilizácií  bola  v rýchlosti svojej evolúcie predbehla iba o niekoľko storočí, dnes by už z ich planét neprichádzali k nám nijaké rádiové signály. A ak ostatné civilizácie objavia rádiové vlny až po roku 2100, už by ony nemuseli zastihnúť  nás.
Záver je  nevyhnutný: K evolúcii života do podoby technických civilizácií, schopných mobilizovať prírodné sily pre svoje účely, dochádza v rôznych častiach vesmíru takmer s istotou.  Ak sa však rôzne technické civilizácie navzájom nestretnú, môže to byť iba tým, že - posudzované z hľadiska astronomického času - síce veľmi dlho trvá, kým evolúcia ku každej z nich dospeje,  no vlastné  pretrvávanie každej z nich je veľmi krátke.
Prečo?
Je niečo v povahe evolúcie, biologickej a/alebo kultúrnej, čím by to bolo možno vysvetliť? Je to prírodná nevyhnutnosť? Sú možné výnimky? Môže sa ľudstvo stať výnimkou?

2. Jednosmernosť vesmírnych procesov: račety

Aká je najvšeobecnejšia otázka, akú človek vôbec môže postaviť? Takáto: Prečo vôbec “niečo“ je, prečo nie je nič? Odpoveď - aspoň zatiaľ - nám veda neposkytuje. Nevieme ani, či otázka je  správne postavená, či má zmysel. 
Aká je druhá najvšeobecnejšia otázka? Možno  táto: Prečo sa vôbec niečo deje, prečo sa svet mení, prečo existuje vektor času? Na túto otázku má veda prinajmenšom dve odpovede. (Raz sa možno ukáže, že majú spoločného menovateľa, ba že sú možno dvoma podobami  tej istej odpovede.)  Prvá odpoveď:  Náš vesmír sa rozpína. Začal z nulového bodu, zo singularity. Rozpínanie je jednosmerné; takže jednosmerné sú aj procesy, čo vo vesmíre prebiehajú. Druhá odpoveď: Vesmír pozostáva zo systémov; a v každom  systéme, pokiaľ je od iných izolovaný, prebiehajú iba také procesy, pri ktorých sa neusporiadanosť systému zvyšuje. Druhá odpoveď, vyjadrená v rozmanitých podobách, je vyjadrením princípu,  nazývaného  druhou vetou (niekedy, asi nie celkom správne, druhým zákonom) termodynamiky.
Ak by druhá veta termodynamiky neplatila, svet by sa síce pohyboval, ale s rovnakou pravdepodobnosťou vo všetkých smeroch. Bol by ako ideálne kyvadlo v dokonalom vákuu: raz rozkývané už by sa kývalo donekonečna. Energia - to “niečo“, o čom vieme iba to, že je “substanciou“ diania  - menila by  iba svoju formu, ale nie svoju kvalitu. Nič nové by nevznikalo -  a tak by sa vlastne nedialo  nič. V skutočnosti, v reálnych prírodných procesoch, pokiaľ prebiehajú v izolovaných systémoch, sa kvalita energie mení; posudzovaná z hľadiska nás, ľudských pozorovateľov, sa kvalita energie znižuje, energia sa “znehodnocuje“: rast neusporiadanosti je spojený s disipáciou energie.
To druhá veta termodynamiky spôsobuje, že “neporiadok vzniká sám od seba a na usporiadanie musíme vynaložiť prácu“, ako raz pobavene konštatoval jeden poľský spisovateľ (nevediac, že vlastne vymyslel vlastnú formuláciu jedného z najdôležitejších fyzikálnych princípov). Jej platnosť nám vysvetľuje,.prečo pôda eroduje, kamene sa rozsýpajú, stroje hrdzavejú;  prečo nijaký  proces vo svete nemôže  byť úplne presný: naše gény mutujú, lebo pri ich kopírovaní rastie neusporiadanosť - vznikajú chyby; ako indivíduá starneme a nakoniec zomierame, lebo počas individuálneho života sa proteíny nášho tela stávajú stále chybnejšími; nosiče kozmických rakiet, akokoľvek technicky dokonalé, občas explodujú hneď po štarte a atómové reaktory, viacnásobne istené proti poruchám, zlyhávajú a zamorujú Zem rádioaktivitou; kultúry vznikajú, expandujú a nakoniec hynú.
Tendencia prírody zväčšovať neusporiadanosť, disipácia energie, náhodnosť ako komponent diania,  neustále objavovanie sa chýb a porúch, nepresnosti pri kopírovacích procesoch, to sú paradoxne jediné zdroje inovácií, objavovania “vyššieho“  poriadku a rastu komplexnosti v prírode. Práve paradoxnosť tohto poznatku spôsobila, že ľudstvo naň prišlo iba v 19. storočí; že jeho univerzálnosť sa stala jasnou iba v druhej polovici nášho storočia; že i pracovníci prírodných vied majú s jeho chápaním problémy; a že do kultúrnych vied prenikol zatiaľ iba nepatrne.
Predstava izolovaného systému je idealizáciou; možno jediný systém, ktorý je naozaj izolovaný, je vesmír - ale ani tým nie sme si istí. Ak sú systémy navzájom nie izolované, môže zvyšovanie neusporiadanosti v jednom systéme viesť k zvyšovaniu usporiadanosti v druhom systéme: druhý systém sa stáva zložitejším, komplexnejším, ale na úkor rastu neusporiadanosti v prvom systéme. Takýto vzťah je exploatáciou - druhý systém “využíva“ prvý tým, že sa v ňom degraduje kvalita energie. Za špecifických podmienok dynamiky druhého systému, keď  je disipácia energie intenzívna,  dochádza v ňom k usporadúvaniu, organizácii zložiek, vytvára a udržiava sa  zvláštny typ štruktúr. Od nepamäti nám bili do očí - vlny na povrchu vody, vodné víry, niektoré štruktúry tela živých organizmov, sociálne usporiadania -  no iba pred tridsiatimi rokmi sme ich po prvýkrát dokázali  vysvetliť a exaktne popísať: dynamické,  disipatívne štruktúry. Na rozdiel od konzervatívnych štruktúr, ako sú  kamene, kryštály a pohoria, je pretrvávanie disipatívnych štruktúr viazané na trvalú disipáciu energie. 
V systémoch, v ktorých pretrvávajú disipatívne štruktúry, existujú predpoklady pre vytváranie ešte iného typu štruktúr: konštrukcií. Minulosť disipatívneho systému, jeho “skúsenosť“ je vložená  do štruktúry konštrukcie; konštrukcia tak predstavuje zabudovanú znalosť. Na udržanie konštrukcie nie je potrebná trvalá disipácia; pred rozpadom, rýchlym rastom neusporadanosti ju chránia kinetické bariéry.
Disipatívny systém, v ktorom existuje a udržiava sa organizovanosť, pretrváva dovtedy, kým je spojený s prvým  systémom, s tým,  v ktorom beží disipácia. Čím je prvý systém rozsiahlejší, čím účinnejšie ho druhý systém exploatuje,  tým väčšiu šancu má druhý, disipatívny systém svoju organizovanosť, svoje štruktúry zachovať.  Disipatívny systém je na prvý systém, na svoje prostredie adaptovaný. Náhodné chyby, ktoré sa objavujú v disipatívnom systéme v dôsledku platnosti druhej vety termodynamiky, sú poväčšine systému na škodu, poškodzujú ho, oslabujú jeho adaptáciu na prostredie, predstavujú informačný šum.  Niektorá z chýb sa však môže ukázať ako výhodná, adaptácia disipatívneho systému sa stane dokonalejšou, zo šumu sa stane informácia, z náhodného vychýlenia z pôvodného stavu sa stane znalosť. Štruktúrovanosť, komplexnosť disipatívneho systému sa zvýši, pretože v prvom systéme sa zvýši intenzita disipácie.
A tak je vesmír predstavovaný nesmiernym počtom akoby ozubených koliesok so skosenými zubami a so západkami, ktoré dovoľujú kolesám točiť sa v jednom smere, ale nie  v smere opačnom: račety.  Račety veľké, malé i najmenšie - molekulárne. Na jednej strane zvyšovanie neusporiadanosti, zrýchľovanie disipácie, na druhej strane rast komplexnosti, evolúcia. Nie však donekonečna: len čo sa nejaký račet porúcha, západka viac do zúbkov nezapadá - je po štruktúrach,  je po komplexnosti.

		3. Biologická evolúcia: dynamika génov			

Premennú fl v Drakovej rovnici  považujeme za blízku jednej. Kdekoľvek vo vesmíre existujú také termodynamické podmienky, aké boli na  Zemi v čase, keď sa na nej objavil život, tam všade dochádza k syntéze organických zlúčenín a včaššie či neskôr ku vzniku  nukleových kyselín. Nukleové kyseliny boli donedávna jedinečné medzi  miliónmi iných látok, čo existujú na našej planéte: boli jediné, čo majú schopnosť autoreplikácie -  z jednej molekuly nukleovej kyseliny môžu vzniknúť, za vhodných podmienok, dve identické molekuly. Autoreplikácia molekúl je prvým znakom života. Ešte pred dvoma desaťročiami sme si neboli nevyhnutnosťou týchto procesov takí  istí, ako sme dnes. Práve dvaja z najväčších biológov tohto storočia, obidvaja nositelia Nobelovej ceny, mali na vec iný názor. Podľa básnického vyjadrenia Jacquesa Monoda ([19], str. 161) “vesmír nie je tehotný životom, ani biosféra človekom. Naše číslo padlo v rulete v Monte Carlo“.  Francis Crick považoval vznik života na Zemi za tak málo pravdepodobný, až sa domnieval, že sa na Zem dostal z vesmíru [6].
Experimentálny výskum vzniku  a evolúcie života svedčí však  o  inom. V učebniciach biochémie sa možno dočítať o pokusoch, ktoré sú dnes už klasické: Keď sa v laboratóriu naplní sklenená banka zmesou jednoduchých plynov, z akých sa asi skladala prvotná atmosféra Zeme počas prvej miliardy rokov jej existencie, a  zmesou sa púšťajú  elektrické výboje, napodobňujúce atmosferické búrky, vznikajú komplikované zlúčeniny, z ktorých je zložené naše telo: organické kyseliny, aminokyseliny, lipidy. Ale aj dusíkaté bázy, ktoré sú stavebnými zložkami nukleových kyselín. (Pokus je taký jednoduchý, že ho na niektorých univerzitách opakujú  študenti na základných cvičeniach z biochémie.) Samotný princíp autoreplikácie nukleových kyselín,  “molekulárneho rozmnožovania“, nemá v sebe nič zázračné; plynie z ich chemickej štruktúry. Iba krôčik nás delí od okamihu, keď sa biochemikom podarí v laboratóriu vytvoriť molekulu nukleovej kyseliny, v ktorej budú stavebné komponenty pospájané  takým spôsobom, že molekula bude schopná katalyzovať tvorbu seba samej z týchto stavebných komponentov, teda svoje vlastné rozmnožovanie; podstatné kroky už boli urobené [15]. Ba nukleové kyseliny nie sú viac jediné látky na Zemi s takouto vlastnosťou: organickí chemici pripravili nedávno iné, umelé zlúčeniny, ktorých chemická štruktúra im tiež umožňuje - zatiaľ, pravda, len za prispenia chemikov - autoreplikáciu [22].
Dnes  ešte potrebujeme enzýmy, katalyzátory biologického pôvodu, aby sme mohli “rozmnožovanie“ molekúl nukleových kyselín sledovať  v laboratóriu, v evolučných reaktoroch ([13], str. 215). Tento výskum však verne napodobňuje procesy, ktoré prebiehali na  Zemi pred štyrmi miliardami rokov a zrejme aj inokedy a inde vo vesmíre. Autoreplikujúce molekuly “súťažia“ medzi sebou o stavebné látky; tie molekuly, ktoré sa “rozmnožujú“ pomaly,  majú menej “potomkov“ než tie, ktoré vytvárajú viac svojich kópií; proporcia rýchlo sa množiacich oproti pomalým sa neustále zvyšuje, rýchle “vyhrávajú“, pomalé sú vytláčané z populácie, prehrávajú v “boji o život“. Čo sa stane, ak zmeníme podmienky v reaktore: zvýšime teplotu? Niektoré z molekúl majú takú štruktúru, že vyššiu teplotu “neznesú“, prestanú sa množiť alebo sa celkom rozpadnú. “Vyhrávajú“ tie, ktorých štruktúra umožňuje autoreplikáciu pri zvýšenej teplote, ktoré sú na vyššiu teplotu “adaptované“. Môžeme meniť iné premenné v reaktore, pH, tlak, koncentračné  pomery stavebných látok; môžeme pridať škodlivé chemikálie, ktoré brzdia autoreplikáciu, alebo katalyzátory, ktoré rozkladajú nukleové kyseliny - a zas beží “súťaž“ medzi molekulami, zas nakoniec prevládnu také molekuly, ktoré “priaznivé“ vlastnosti prostredia dokážu využiť a proti “škodlivým“ vlastnostiam prostredia si “vypracujú“ odolnosť. Každá z tých molekúl, “zápasiaca“ s inými rozdielnymi molekulami a s nepriaznivými vlastnosťami prostredia, je bezohľadne  “sebecká“, má jediný “záujem“, jediný “cieľ“: svoje vlastné “prežitie“. “Stará sa“ iba o svojich potomkov; ak sa spája s inými, rozdielnymi molekulami do “koalícií“, ak s nimi “kooperuje“, tak iba “zo sebeckej vypočítavosti“.  Prirodzený výber nakoniec “rozhodne“ o tom, ktorá z molekúl “boj o život“ “prežije“.
Prečo toľko slov v predchádzajúcom odstavci je umiestnených do úvodzoviek? Pretože použité slová, hoci verne popisujú dynamiku toho, čo sa v evolučnom reaktore deje, sú, samozrejme, antropomorfizmami. Molekuly nesúťažia, nebojujú, neadaptujú sa, nemajú ciele, neprežívajú. Sú. Existujú. Javia onticitu. Molekula akejkoľvek látky existuje dovtedy, kým sa nerozpadne alebo nezmení na inú molekulu, s inou štruktúrou, s inými vlastnosťami. Určovateľom onticity je stabilita. Molekula môže existovať v jedinom exemplári, ale aj vo veľkom množstve identických kópií. Stabilita môže byť statická, molekula je konzervatívnou štruktúrou -  odolná je  voči deštruujúcim vplyvom prostredia - alebo dynamická: vtedy, keď je molekula súčasťou disipatívneho systému.   V podmienkach dynamickej stability sa poškodenia molekuly, spôsobené prostredím, môžu reparovať, alebo sa  onticita molekuly udržiava prostredníctvom kópií: čím viac rovnakých  kópií, pokiaľ možno rozptýlených vo veľkom priestore,  tým väčšia šanca, že aspoň jedna z nich pretrvá. Ak sú rôzne stabilné molekuly zmiešané dohromady a ak sledujeme ich onticitu v rôznych časových okamihoch, stabilnejšie molekuly identifikujeme po dlhšiu dobu, menej stabilné sa postupne vytrácajú. Molekuly nevedia nič o svojom osude, o svojom  prostredí, o iných molekulách, o svojej vlastnej existencii -  to my, pozorovatelia, popisujeme ich pretrvávanie v čase, ich onticitu. Popisujeme jediným možným spôsobom: antropomorficky, prostriedkami prirodzeného jazyka. (Alebo, podstatne menej názorne, prostredníctvom jazyka matematiky.)
Nukleové kyseliny sú vďaka svojej dynamickej stabilite najstabilnejšími molekulami vo vesmíre. Diamant, látka s mimoriadne vysokou konzervatívnou stabilitou, môže pretrvať, nezmenený, milión rokov. Nukleové kyseliny sú podstatne stabilnejšie: niektoré z nich, iba nepatrne zmenené, existujú na Zemi viac ako tri miliardy rokov.
Čo sa stane, ak do evolučného reaktora dáme jedinú nukleovú kyselinu s jednoznačným usporiadaním stavebných komponentov? Bude sa množiť, bude vytvárať svoje kópie. Tie však nebudú všetky rovnaké:  tendencia smerom k rastu neusporiadanosti, diktovaná druhou vetou termodynamiky, spôsobí, že pri vytváraní kópií budú vznikať omyly v štruktúre a jednotlivé molekuly sa budú od seba štruktúrne odlišovať. Takéto zmeny v nukleových kyselinách nazývame molekulárnymi mutáciami. Táto náhodná variabilita vygeneruje postupne tú pestrosť rozdielnych molekúl, molekulárnych indivíduí, o ktorej sme hovorili  v predchádzajúcich  odstavcoch.  Rozdielne molekuly nukleových kyselín môžu tiež medzi sebou rekombinovať: vymieňať si navzájom časti molekúl. Pretrvávanie každého indivídua, jeho onticita, bude závisieť od troch faktorov: od toho, aká je jeho vnútorná stabilita, v koľkých kópiách sa vyskytuje a ako je adaptovaný na prostredie, v ktorom sa nachádza (ktorého súčasťou, vedľa fyzikálnych premenných, sú aj všetky ostatné molekulárne indivíduá). Ak vytvára viac kópií ako indivíduá, s ktorými “súťaží“ o prežitie, hovoríme, že v porovnaní s nimi vykazuje väčšiu darvinovskú fitnes (zdatnosť, výkonnosť, silu).
V laboratórnych evolučných reaktoroch sme zatiaľ schopní napodobniť len prvú fázu evolúcie nukleových kyselín: autoreplikáciu molekúl, ich variabilitu pri kopírovaní a prirodzený výber. V tejto fáze mala nukleová kyselina jedinú funkciu: funkciu autoreplikácie. V druhej fáze získala funkcie, ktorých evolúciu nevieme zatiaľ modelovať. Nukleová kyselina sa stala novým typom konštrukcie: nosičom kódu -  usporiadanie jej stavebných komponentov umožňovalo nielen autoreplikáciu  vlastnej molekuly, ale aj vytváranie špecifických štruktúr iných molekúl:  proteínov. Proteíny, na rozdiel od nukleových kyselín, nie sú schopné autoreplikácie. Majú však iné výhodné vlastnosti: zvyšujú stabilitu nukleovej kyseliny tak, že ju mechanicky chránia, že zrýchľujú jej replikáciu, že podstatne zvyšujú jej adaptáciu na prostredie. Zvyšujú adaptáciu tým, že relevantné vlastnosti prostredia  (relevantné z hľadiska  pretrvávania, onticity nukleovej kyseliny) registrujú a že na ne reagujú takým spôsobom, aby sa pravdepodobnosť pretrvania a rozmnoženia nukleovej kyseliny  zvýšila. Proteíny takto, vedľa iných funkcií, plnia funkciu molekulárnych rozpoznávačov prostredia. Ale samotná  evolučná znalosť, “získaná“ procesom prirodzeného výberu, sa naďalej zabudováva do konštrukcie nukleovej kyseliny. Nukleové kyseliny sú nositeľmi fylogenetickej (v priebehu evolúcie získanej) pamäti. 
Entita, ktorá sa dedí, prenáša z jednej generácie organizmov na druhú a ktorá pritom spravidla zároveň určuje nejakú materiálnu vlastnosť, napr. štruktúru proteínu, pritom aj iné materiálne vlastnosti organizmov, i také, ktoré sa nakoniec prejavujú v správaní alebo poznávaní, sa nazýva gén. Gény niekedy, nesprávne, stotožňujú s nukleovými kyselinami. Nukleové kyseliny sú však len materiálnymi nosičmi (a tým aj efektormi) génov. Práve vďaka autoreplikačnej schopnosti nukleových kyselín môžu  gény fungovať ako replikátory: ich počet sa môže zvyšovať a môžu sa prenášať medzi rôznymi indivíduami.  
Z proteínov  si nukleové kyseliny “dokázali“ v procese prirodzeného výberu, čo trval niekoľko miliárd rokov, vytvoriť kopírovacie zariadenia, prenášače a  stabilizačné prostriedky vysokej účinnosti: bunky, tkanivá, individuálne organizmy. Prirodzený výber im postupne “umožnil“ kódovať štruktúru proteínov s najrozmanitejšími funkciami: Takých proteínov, ktoré individuálnym organizmom dávajú schopnosť pohybovať sa v prostredí, unikať z oblastí nevýhodných a vyhľadávať oblasti výhodné (a znovu: nevýhodné či výhodné z jediného hľadiska - z hľadiska onticity kódujúcich nukleových kyselín). Iných proteínov, ktoré  sa podieľajú na konštruovaní nervového systému: zariadenia na veľmi rýchle a detailné rozpoznávanie prostredia a na adekvátne reagovanie na jeho vlastnosti. Zariadenia, ktoré navyše je schopné  zhotovovať konštrukcie,  neurónové siete, do ktorých sa neukladá  evolučná znalosť, ale nový typ znalosti - tej, čo konkrétny organizmus získava počas svojho individuálneho života. Neurónové siete sú nositeľmi ontogenetickej (v individuálnom vývoji získanej) pamäti.
Súbor génov ako replikačných jednotiek predstavuje genotyp organizmu. Vlastnosti organizmu, ktoré sú génmi kódované, látková premena, tvar tela, stereotypy správania, myslenia a cítenia tvoria jeho fenotyp. Evolučne mladšie, komplexnejšie, “vyššie“ organizmy majú gény usporiadané do hierarchií. Gény umiestnené vysoko v hierarchii neslúžia na to, aby  “predpisovali“ detailné vlastnosti organizmu, ale vymedzujú rámcové podmienky, v hraniciach ktorých sa môže organizmus pružne prispôsobovať konkrétnemu prostrediu. Na konštruovaní fenotypu sa  potom podieľajú nielen gény, ale aj samotné prostredie. No toto individuálne prispôsobenie organizmu sa nezapisuje do genotypu, genotyp je od fenotypu oddelený Weismannovou bariérou. Prírodný výber “nevidí“ genotyp, ale len fenotyp; preto triedi, preberá a vyraďuje  organizmy podľa ich fenotypu - no v poslednej inštancii sú to iba gény, ktoré mali také “šťastie“, že kódujú “vhodné“ prejavy fenotypu a vhodné rámcové podmienky pre individuálnu adaptáciu, čo boli vybrané a pretrvávajú: cez fenotypy prírodný výber selektuje gény. (Preto sú však tiež selektované aj také gény, ktoré nekódujú nič, len vytvárajú svoje kópie. Vtedy, ak sa dokážu rafinovane spojiť s  génmi, ktoré kódujú to, čo sa prirodzenému výberu “páči“. Či prípadne také, čo sa dokážu   “poza ich chrbát“ zatajiť. To sú napríklad gény mnohých vírusov.)
Neprestajné zdokonaľovanie zariadení, ktorými individuálny organizmus registruje okolité prostredie, ako prirodzený výsledok prirodzeného výberu,  nemôže nedosiahnuť štádium, v ktorom organizmus začína pozorovať a registrovať nie iba svoje prostredie, ale i samého seba, svoju vlastnú existenciu: objavuje sa sebauvedomenie.
Základnú ideu neusmernených dedičných  variácií,  ktorých interakcie medzi sebou a prostredím spôsobujú výber a to, čo prejde sitom výberu, je usporiadané a pôsobí na nás dojmom zacielenosti a zmysluplnosti, vyslovil Charles Darwin. Rok 1859, keď vyšla jeho kniha, je prelomom v dejinách ľudského pohľadu na prírodu. Táto koncepcia je nazývaná darvinizmom. Skôr z dôvodov konceptuálnej jasnosti, než  že by šlo o historicky vernú interpretáciu, sa názor protikladný darvinizmu označuje ako lamarckizmus. Podľa lamarckizmu je v živej prírode prítomná  tendencia zdokonaľovať sa. Zacielenosť a zmysluplnosť nie je zdanlivá, produkt selekcie, ale inherentná životu. Evolvujúce jednotky  prispôsobujú  svoje vlastnosti prostrediu tak, aby s ním boli v súlade, a takto “vylepšené“ vlastnosti sa dedia.  Lamarckizmus je laickému uvažovaniu intuitívne blízky a  má v sebe veľkú emocionálnu príťažlivosť; pretrváva v mysli laikov i vedeckých pracovníkov rôznych disciplín, hoci nemá empirickú podporu a je vyvracaný celým vývojom vedeckého poznania.
Biologická evolúcia je dynamikou génov, ktoré sa replikujú a  mutujú a z ktorých sa zachovávajú tie, čo prejdú sitom prirodzeného výberu. Akokoľvek náhodné však sú replikačné chyby v nukleových kyselinách, akokoľvek arbitrérne môžu byť konkrétne podoby organizmov, biologická evolúcia je progredujúca a má smer: k stále väčšej komplexnosti, ku konštrukciám so stále početnejším súborom uložených znalostí, k stále detailnejšiemu rozpoznávaniu relevantných vlastností prostredia. A teda nakoniec i k vede ako systemizovanému poznávaniu a k využívaniu vedeckých poznatkov pre konštruovanie technickej civilizácie. V evolúcii života neustále pribúda poznanie. Ak je však život nevyhnutným prejavom evolúcie vesmíru, potom aj celá  evolúcia vesmíru  je evolúciou poznania.
A aké je miesto človeka v tomto procese? “Nukleové kyseliny vymysleli človeka na to, aby boli schopné reprodukovať sa dokonca aj na Mesiaci“ ([24], str. 124).  

4. Človek: nekonzistentný výsledok evolučného zmajstrovávania

Je ťažké odhadnúť, ktoré iné živočíchy na Zemi, okrem človeka, sú schopné sebauvedomenia. Nesporné je, že prirodzený výber oň “usiloval“ vo viacerých  evolučných vetvách. V niektorých vetvách narazil asi na strop, zaviazol v slepej uličke. Napríklad pokiaľ ide o hmyz, vonkajší chitínový skelet  obmedzuje maximálne možnú  veľkosť tela a tak nedovoľuje vytvoriť komplexné nervové systémy zložené z miliárd nervových buniek (a kolektívna inteligencia hmyzích spoločenstiev - akási náhrada za komplexný individuálny nervový systém -  nedokáže túto obmedzenosť významnejšie prekonať). V iných vetvách sú zas selekčné tlaky malé a evolúcia postupuje pomaly.
V jedinej evolučnej vetve, tej, ktorá viedla k človeku, biologickému druhu Homo sapies,  prebiehala evolúcia neobyčajne rýchlo. Spúšťačom rýchleho procesu boli klimatické zmeny, ku ktorým došlo v strednej Afrike pred piatimi až siedmimi miliónmi rokov. Spoločný predok dnešného človeka a dnešného šimpanza (Pan troglodytes) žil vtedy v tejto oblasti ako živočích, ktorého životným prostredím boli konáre stromov tropických lesov a potravou najmä ovocie, a možno drobné živočíchy. Anatomicky, správaním a možno aj inteligenciou nebol asi príliš odlišný od dnešných šimpanzov. Pod tlakom klimatických zmien sa tropické lesy začali strácať a na ich mieste sa objavovala trávnatá step, savana. Savanu obsadili živočíchy prirodzeným výberom na toto prostredie dobre uspôsobené:  bylinožravce a  dravce, pre ktorých ostatné živočíchy slúžili ako korisť. Náš  evolučný predok, uspôsobený na relatívne bezpečnú existenciu v konároch stromov, do tohto nového prostredia nijako nepasoval: nebol bylinožravec, nevedel rýchlo utekať, ako dokázali gazely, nemal mohutné telo ako slony, v schopnosti lovu sa nemohol porovnávať s tigrami alebo levmi, ale sám bol ich ľahkou korisťou. Ak prežil - a  o tom, že prežil, svedčí naša  existencia -  musel mať už v pôvodnom prostredí, v konároch stromov, predpoklady pre rýchlu adaptáciu na nové prostredie. Tie neboli v možnosti anatomických zmien -  predpokladali by početné a rozsiahle zmeny v štruktúre nukleových kyselín - ale v niečom inom: v možnosti rýchlo zdokonaliť nervový systém, zväčšiť veľkosť mozgu, počet neurónov, zložitosť neurónových sietí. Na to sa nukleové kyseliny nemuseli veľa meniť, skôr to vyžadovalo len nejaké - zatiaľ nevyjasnené - zmeny v časovej koordinácii ich funkcií počas individuálneho vývoja. Veď práve preto sa aj dnes štruktúrou svojich nukleových kyselín od šimpanza  líšime iba nepatrne. 
Pomerne dobre rozvinutý nervový systém slúžil nášmu predkovi v konároch stromov na vizuálnu orientáciu a koordináciu pohybov. Rýchlo a podstatne zdokonaľovaný prirodzeným výberom získal v savane ďalšie funkcie: umožnil zhotovovanie nástrojov pre lov, zber a obranu; koordináciu činností v sociálnych skupinách; simuláciu motorickej činnosti, predvídanie, plánovanie  - myslenie. Náš predok v savane prežíval ako lovec a zberač. Indivíduum žijúce osamote, ba ani úzka rodina nemali šancu prežiť; prirodzený výber nás selektoval na život v skupinách -  človek je sociálny, skupinový  živočích. 
Rýchla evolúcia nervového systému priniesla so sebou prinajmenšom tri evolučné inovácie:
1. Rozvoj nervového systému bol spojený s rastom mozgu. V porovnaní s predchodcom, ktorého sme mali spoločného so šimpanzom, je náš mozog, relatívne k telesnej váhe, možno  až štyrikrát väčší (je relatívne viac než  trikrát väčší ako mozog  dnešných šimpanzov) [5]. Zväčšovanie mozgu si vynucovalo zväčšovanie lebečnej dutiny a tým zväčšovanie relatívneho objemu hlavy. V pokročilom  embryonálnom štádiu, ešte v tele matky, zväčšovala sa hlávka dieťaťa tak silno, že by pri pôrode nedokázala prejsť panvovou bránou rodičky. Prirodzený výber “rozriešil“ situáciu originálnym spôsobom: v porovnaní s mláďatami iných stavovcov sa ľudské mláďa  rodí predčasne -  zväčšovanie hlavy a rast mozgu pokračujú ešte dlho po pôrode. To však vytvára jedinečnú možnosť na to, aby konštruovanie  mozgu  mohlo byť podstatne ovplyvnené po narodení:  už nie iba evolučná skúsenosť druhu, ale konkrétne prostredie počasprvých mesiacov a rokov individuálneho života, no predovšetkým rodičia a ich predchádzajúca skúsenosť rozhodujú o formovaní konečnej podoby nervového systému a tým psychiky konkrétneho človeka. Do mozgu jedinca sa v špecifických vývojových fázach  po narodení imprintujú (vpečaťujú) údaje, ktoré v ňom ostanú natrvalo, aj keď poväčšine mimo kontroly vedomia, a popri zdedených predpokladoch rozhodujúcim spôsobom určujú na celý život podobu jeho psychiky.
2. Individuálny organizmus, jeho štruktúra a správanie - to  je evolučne pokročilý, veľmi účinný spôsob, ktorým si nukleové kyseliny zaisťujú svoju onticitu. Správanie musí byť “cieľové“ - zamerané, v konečnom dôsledku, na udržanie a replikáciu nukleových kyselín. U vyšších organizmov o cieľovosti správania rozhodujú emócie: abstraktné štandardy, oproti ktorým sa v každom konkrétnom konaní preveruje jeho účelovosť -  správanie vyhodnotené ako účelné, približujúce k cieľu, vyvoláva pozitívne emócie, správanie pomýlené je emocionálne negatívne. Keď sa v evolúcii začne, ako jedna z vlastností komplexného nervového systému,  vynárať sebauvedomenie, emócie začínajú byť subjektívne pociťované: pozitívne emócie ako príjemnosť, negatívne ako nepríjemnosť, trápenie, utrpenie. Subjektívne prežívanie emócií sa potom stáva súčasťou pozitívnej spätnej väzby, ktorá zväčšuje rozsah a význam sebauvedomenia. Vedomé prežívanie emócií  má za následok to, že vyhýbanie sa utrpeniu a vyhľadávanie slasti sa u bytosti obdarenej sebauvedomením stáva stále viac účelom samým pre seba. V evolúcii človeka sa  emócie stali asi postupne samostatnou evolučnou silou, objavil sa emocionálny výber: selektované bolo všetko, čo vyvolávalo príjemnosť a zmenšovalo utrpenie. Človek sa stal vyhľadávačom slasti. Sexuálny proces, ktorý u iných živočíchov slúži výlučne a striktne reprodukcii jedincov (v molekulárnej optike: zhotovovaniu nových kópií nukleových kyselín), sa u človeka vo veľkej miere osamostatňuje od reprodukčnej funkcie a je evolučne tvárnený najmä ako zdroj intenzívnych emócií. Viac cez vedomé prežívanie emócií než cez vedomú reflexiu sveta sa človek stáva živým tvorom sui generis.  Evolučné úvahy opodstatňujú preformulovanie  Descartovej ontologickej evidencie: cítim, teda som.
3. Abstraktné motorické manipulovanie s prostredím, virtuálne správanie, to je myslenie. Človek myslí pravdepodobne prostredníctvom abstraktného mentálneho jazyka, mentalézy [20]. K prevratnej udalosti došlo v jeho evolúcii vtedy, keď sa, možno ako dôsledok jedinej alebo iba mála mutácií vytvoril vokálny trakt a človek získal schopnosť vokalizovať:  mentaléza sa premenila na hovorený jazyk. Je možné, že sa tak stalo len pred tridsať až päťdesiattisíc rokmi. Hovorený jazyk urobil dominantným mechanizmom evolúcie človeka nový typ evolúcie vesmíru, ktorý sa len v nepatrnej miere pozoruje u iných živočíšnych druhov: kultúrnu evolúciu.
Individuálne organizmy, ako špecifické zariadenia pre udržiavanie onticity nukleových kyselín, sú v podstate konzistentné štruktúry a konzistentné je aj správanie vyšších živočíchov. A to napriek tomu, že sú výsledkom evolúcie, v ktorej náhoda vždy hrala dôležitú úlohu, výsledkom, podľa vyjadrenia F. Jacoba, [11] “evolučného zmajstrovávania“ (bricolage, tinkering). Človek je výnimkou: pri veľkej rýchlosti posledných fáz jeho biologickej evolúcie prirodzený výber nemal dosť času na to, aby zladil všetky evolučné inovácie do konzistentnej podoby;  emocionálny výber priniesol ďalšie inkonzistencie; no najmä kultúrna evolúcia svojou rýchlou autonómnou dynamikou vytvára stále nové prostredie, pre ktoré biologická výbava človeka nestačí alebo s  ktorým sa dostáva do rozporu.

5. Kantove bariéry: človek je bytosťou makrosveta 

Organizmy nepoznávajú svoje prostredie tak, aby našli abstraktnú absolútnu  “pravdu“, ale tak, aby zaisťovali pretrvanie, onticitu svojich nukleových kyselín. Prežívanie biologického druhu je kritériom relatívnej pravdivosti poznania: nukleové kyseliny organizmov, ktoré majú o vlastnostiach svojho prostredia chybné “predstavy“, prestávajú existovať, lebo prestávajú existovať organizmy, udržiavače a nosiče nukleových kyselín. Vytláčané sú organizmami, ktorých poznanie je adekvátnejšie. No organizmus poznáva len tie vlastnosti prostredia, ktoré su preň relevantné z hľadiska jeho prežitia; a poznáva ich spôsobmi, ktoré šance prežitia v danom prostredí, v ekologickej nike druhu, zvyšujú. V tomto zmysle je poznávanie sveta organizmami konštruovaním; obraz sveta, ktorý je takto skonštruovaný, nazývame realitou. 
Aj človek bol prirodzeným výberom tvárnený tak, aby obraz, ktorý mal  o prostredí, zaisťoval  pretrvávanie jeho nukleových kyselín. Prostredie savany bolo veľmi komplexné a veľmi premenlivé; užitočné bolo získavať o ňom čo najviac údajov, neprestajne sa pýtať “čo ak?“, “čo keby?“ - evolúcia urobila z človeka zvedavého, exploratívneho živočícha. Zároveň však bolo potrebné orientovať sa, vyznať sa v prostredí, nech bolo akokoľvek komplexné. Každý konzistentný výklad, akokoľvek zjednodušený, bol z hľadiska prežitia výhodnejší než dezorientácia, pochybovanie či váhanie a rezignácia pred zložitosťou. Nemožnosť vyznať sa v prostredí, kognitívny chaos, to je zdroj silných negatívnych emócií; človek má inštinktívnu, biologickou evolúciou vnútenú potrebu rozumieť svetu okolo seba - a rozumieť mu úplne.   Pri obmedzených znalostiach totálny výklad sveta môže mať jedinú podobu: podobu mýtu. Človek tvorí, vyhľadáva, miluje mýtus; človek je mýtofil. Jeho pohľad na svet je súborom vier, o pravde ktorých je do tej miery presvedčený, že ich veľmi ťažko počas individuálneho života modifikuje. Viac  než druhové označenie  Homo sapiens  pristalo by mu iné:  Homo mythophilus.
Schopnosť organizmu svoju vieru, interpretáciu vlastností prostredia, počas individuálneho života  zmeniť, či dokonca celkom opustiť a nahradiť inou, aj keď  s veľkými ťažkosťami, je významným evolučným vynálezom. Iné živočíchy sú toho schopné oveľa menej ako človek;  a rastliny alebo nižšie organizmy, napríklad baktérie či kvasinky, to nedokážu vôbec. Všetky organizmy včítane človeka sú dogmatikmi, no tie najjednoduchšie sú absolútni dogmatici: svoju vieru nedokážu opustiť, za svoje “presvedčenie“ platia vlastným životom. Z tohto hľadiska je najjednoduchším absolútnym dogmatikom už každá kódujúca nukleová kyselina.
Plachosť, ktorú mal náš predok ešte ako obyvateľ konárov stromov v tropických lesoch, si priniesol aj do savany. Neustále nebezpečenstvo, ktorému bol v savane vystavený, zosilnilo plachosť do podoby vystrašenosti: človek je bojazlivý živočích. Skupinovosť nie je len dôsledkom potreby kooperácie pri love, zbere a obrane; v skupine sa zmenšuje individuálny strach, získava sa pocit bezpečia a ten sa  ešte znásobuje dôverou v silného a sebavedomého vedúceho skupiny.  “Kult osobnosti“ má svoje zakorenenie v našej biologickej výbave. Súdržnosť jedincov v skupine  sa zvyšuje pri ohrození inými skupinami; paradoxne, ako to odpozoroval Konrad Lorenz, agresivita voči cudzím je zdrojom lásky voči vlastným. Rovnaký, spoločne prežívaný mýtus je ďalším účinným skupinovým tmelom - mýtus je temer vždy zároveň ideológiou, sankcionovaním, ba posväcovaním legitimity skupiny a jej hodnôt. 
Takáto je teda podoba človeka zmajstrovaného biologickou evolúciou: bojazlivý tvor, skupinový živočích, vyhľadávač slasti a mýtofil.
Poznávací aparát človeka, tak ako aj iných živočíchov, zachytáva iba malý úsek sveta. Ten, ktorý bol pre naše prežitie relevantný. Sme makroskopické bytosti zložené z veľkého počtu molekúl a svet, ktorý sme schopný poznávať, je svet stredných rozmerov, makrosvet. Mikrosvet, svet elementárnych častíc, nie je nám priamo prístupný. Nielen zmyslami, ale ani svojimi konceptualizačnými schopnosťami nemôžeme do neho preniknúť.  Údaje o ňom získavame iba nepriamo, pomocou makroskopických prístrojov. A ich údaje interpretujeme iba v pojmoch nášho makrosveta: v závislosti od použitého prístroja si raz elektrón znázorňujeme ako časticu, inokedy ako vlnu. On však nie je “v skutočnosti“ ani vlnou, ani časticou, a ani nejakou “vlnočasticou“. Mikrosvet je za “Kantovou bariérou“ a za ňu naša psychika nemôže preniknúť, lebo bola prirodzeným výberom vyformovaná  pre život v makrosvete, nie v mikrosvete.
Realita mikrosveta, teda naše obrazy o ňom, vykazuje komplementaritu: svet interpretujeme dvoma - a raz možno budeme  i viacerými -  navzájom sa vylučujúcimi obrazmi, z ktorých každý však je vnútorne konzistentný. Niels Bohr, ktorý princíp komplementarity formuloval, už tušil, že sa nevzťahuje len na mikrosvet, ale aj na všetko, od  čoho nás oddeľujú Kantove bariéry [2].
Svet veľkých rozmerov, megasvet, leží tak isto za Kantovou bariérou,  tiež sme ho schopní konceptualizovať iba prostriedkami nášho makrosveta: vesmír popisujeme ako konečný a neobmedzený, hovoríme že sa “začal“ Veľkým Treskom a pod. Neprekonateľným ostáva pre nás “Kantovo rozštiepenie“: čas a trojrozmerný priestor sú pre nás oddelené kategórie, svet popisujeme alternatívne v termínoch štruktúr alebo procesov.
Uvedená kategorizácia  svetov plynie z časopriestorového škálovania: od sveta najväčších po svet najmenších rozmerov. Je však i iná kategorizácia, opierajúca sa o škálovanie podľa komplexnosti. Systémy s veľkou komplexnosťou sú nám  možno takisto neprístupné ináč než cez komplementaritu. Bohr už rozpoznal komplementaritu v našom rozdvojenom pohľade na  neuronálne funkcie ako kauzálne fyzikálne a chemické procesy na jednej strane a na psychické funkcie s naším sebauvedomením a pocitom slobodnej vôle na druhej strane: ide o komplementaritu psychosveta. 
 Kantova bariéra nás  oddeľuje  ešte od  ďalšej kategórie svetov: od sociosveta. To je komplexný svet veľkých, nadbiologických skupín, kultúrnych komunít, národov, štátov, ktoré so sebou priniesla  kultúrna evolúcia človeka.  Prirodzený výber nás uspôsobil pre život v malých, neanonymných skupinách lovcov a zberačov a nie pre obrovské anonymné megasociety. Preto aj pre pochopenie tejto kategórie svetov máme k dispozícii iba predstavy a pojmy makrosveta. Na rozdiel od teórií o mikrosvete, pri formulovaní ktorých sa tento fakt všeobecne prijíma, v  pokusoch o výklady sociosveta povedomie tohto principiálneho kognitívneho obmedzenia zatiaľ celkom chýba. 
Imanuel Kant svojím formulovaním štyroch antinómií ľudského poznania prekvapujúco výstižne anticipoval komplementaritu interpretácii každého z tých štyroch svetov, ktoré ležia za hranicami makrosveta. No nič nám pritom nedokazuje, že nás iné Kantove bariéry nemôžu oddeľovať od  ďalších svetov, o ktorých (zatiaľ?) nič nevieme.

			6. Kultúrna evolúcia: dynamika mémov

Za tridsaťtisíc rokov ľudskej kultúrnej evolúcie sa ľudské gény sotva zmenili. Svojou génovou výbavou sme naďalej adekvátne uspôsobení iba pre život v malých skupinách lovcov a zberačov v savane. Kultúrna evolúcia bola od svojho počiatku rýchlejšia ako biologická, zrýchľovala sa a možno odhadnúť, že v našej dobe je kultúrna evolúcia prinajmenšom miliónkrát rýchlejšia než evolúcia biologická. Hlavnými aktérmi tejto zrýchľujúcej sa dynamiky sú replikátory nového typu, odlišné od génov, mémy ([8], str. 206). Mémy sú stavebnými komponentmi kultúrnych fenoménov: pracovné návyky,  pravidlá etikety, mravné normy, príbehy z mýtov, myšlienky z vedeckých teórií,  hudobné motívy, módne nápady, klebety. Podobne ako gény, aj mémy sa prenášajú medzi indivíduami, replikujú sa, mutujú a rekombinujú. Na rozdiel od génov nepodmieňujú a neovplyvňujú  materiálne vlastnosti ľudí, ale ich duchovné vlastnosti, psychiku.  A cez ňu správanie.  (Čo neznamená, že nemajú materiálne efekty. Naopak, technické artefakty, od kamenných sekier po atómové bomby,  sú produktmi mémov - ale sprostredkovane: cez ľudskú psychiku.) Začína sa konštituovanie novej vedy, memetiky. Kým tradičná psychológia a sociológia sa zaoberajú otázkou, ako ľudia získavajú idey, memetika stavia otázku na hlavu: pýta sa, ako si idey získavajú ľudí ([8], str. 17).
Mutácie mémov môžu mať podobnú jednoduchú príčinu ako mutácie génov: chyby pri prenose, kopírovaní v dôsledku platnosti druhej vety termodynamiky. (Vieme, ako sa zmení klebeta, keď sa  šíri od človeka k človeku.) Možno podobným spôsobom sa rodia v našej hlave nové nápady: náhodným varírovaním, obmenami už existujúcich ideí. Ku zvlášť rýchlym zmenám a inováciám dochádza pri mémoch rekombináciou. Väčšina mémov sa však mení nie  náhodne, ale ich premenu si vieme racionálne vysvetliť: módne novinky sa opotrebujú a nové, čo ich nahradia, sú často protikladné; politické programy sa menia pod tlakom voličskej priazne; nový výrobný postup sa zavedie na základe vyhodnotení postupu pôvodného.
Ako gény majú materiálne nosiče - nukleové kyseliny - majú ich aj mémy. Hlavným nosičom mémov sú stavy neurónových sietí ľudského mozgu. Tieto stavy sa rozmnožujú, replikujú tým, že sa ich konfigurácia prenáša z jedného jedinca na iného po transformácii na vhodné signály; poväčšine slovné (preto nástup artikulovanej reči bol rozhodujúci pre explozívny rozbeh kultúrnej evolúcie).  Mémy sa udržiavajú v našich knižniciach, našich prístrojoch, v technických a umeleckých  artefaktoch,  inštitúciách. Popperov Svet 3 [21] je vlastne svetom mémov.
Aké je poslanie, “zmysel“ mémov? Nijaký. Mém jednoducho je, existuje, javí onticitu. Rovnako ako gén.  V antropomorfnom popise mém “usiluje“ o svoje zachovanie, je “sebecký“ podobne ako gén, s niektorými mémami “súťaží“, s inými “kooperuje“.   Sú mémy s veľmi krátkou “životnosťou“, iné sa udržiavajú po stáročia, niektoré sú silno “virulentné “, šíriace sa ľudskou populáciou podobne ako agresívne biologické vírusy. (Počítačové vírusy sú príkladom takýchto virulentných mémov.) A čím je človek v ich “optike“? Ich hostiteľom, prenášačom, sluhom, otrokom. Je pod diktátom mémov podobne ako pod diktátom génov.
 Mnohé mémy, možno väčšina, sú pre individuálneho človeka alebo pre spoločnosť dlhodobo, no najmä krátkodobo,  užitočné: pravidlá slušného správania, Desať božích prikázaní,  poznatky vied,  nespočítateľné mémy, z ktorých pozostáva dielo Shakespeara. Keby užitočné neboli, ťažko by sa prenášali z generácie na generáciu. Pri iných užitočnosť nie je ľahké posúdiť. Je však veľa mémov, ktoré sa udržiavajú a šíria - niektoré s veľkou virulenciou - napriek tomu, že sú škodlivé: fajčenie, zlomyseľné klebety, úpadkový televízny brak, nacionalizmus.  Ako je to možné? Pretože vo svete mémov, podobne ako vo svete génov,  selekčné mechanizmy  posudzujú darvinovský fitnes  génu alebo mému, nie človeka ako ich prenášača. Samozrejme, ak hynie prenášač, hynie s  ním aj gén alebo mém. Lenže ak  veľký počet kópií virulentného génu alebo mému existuje vo veľkom počte jedincov, príslušný gén či mém pretrvá a kopíruje sa napriek tomu, že každému konkrétnemu jedincovi je na škodu. V biologickej evolúcii to však predsa len nakoniec vedie vo väčšine prípadov k eliminácii takéhoto génu. Nie tak v kultúrnej evolúcii, ktorá je nesmierne rýchla. Preto tiež v kultúrnej evolúcii sú skupinový výber, t. j. vyberanie a tým pretrvávanie replikátorov, ktoré sú užitočné pre skupinu, aj keď môžu byť  na škodu jednotlivcovi, oveľa častejší a účinnejší ako v biologickej evolúcii. Spravidla iba imprinting v ranom detstve a puberte  “imunizuje“ jedinca proti tomu, aby si mém, silno rozšírený v jeho prostredí, nepodmanil aj jeho.
  Nesebeckosť - altruizmus, ktorého biologickú základňu možno elegantne odvodiť z teórie sebeckých génov, je u človeka nesporne vo veľkej miere podmienený mémami, nie iba génmi. “Sebecké“ mémy “využívajú“ naše biologické danosti, aby v nás potlačili naše biologické sebectvo  a tým  si vynikajúco zvýšili svoje “sebecké“, replikačné možnosti.  Extrémnym prípadom je mém pre kamikadze (samovražedné útoky japonských letcov na americké lode počas druhej svetovej vojny), ktorý  perzistoval v silne  solidárnej japonskej populácii za druhej svetovej vojny napriek tomu, že tí, čo boli jeho “najoddanejšími“ nositeľmi, samotní letci, hynuli.
Ukážkou, aké nepodstatné faktory môžu niekedy rozhodovať o “víťazstve“ mému v “súťaži“ s inými, je samotný mém pre mém. Ideu replikačných jednotiek v  kultúrnej evolúcii vyslovili iní vedci, ešte pred Dawkinsom. Monod ich nazýval jednoducho ideami [19], Lumsden a Wilson  zaviedli označenie “kulturgen“ [16]. No ujal sa a rýchlo sa šíri z mozgu do mozgu Dawkinsov termín mém; možno preto, že toto slovo sa podobá slovu gén a že je nám svojou  jednoslabičnosťou esteticky príťažlivejšie než  ťažkopádny  “kulturgen“.
Väčšina biológov si dosiaľ dostatočne neuvedomuje, akú veľkú úlohu hrá  v biologickej evolúcii parazitizmus. Parazitizmus je do značnej miery hnacou “silou“ biologickej evolúcie, je to neustály vývoj nových zbraní na oboch stranách: len čo si hostiteľ “vymyslí“ (darvinovskými mechanizmami)  novú obranu, už si parazit “hľadá“ nové spôsoby, ako obranu obísť alebo podviesť. Parazitizmus mémov je pre kultúrnu evolúciu nemenej dôležitý: mnohé mémy sú jednoducho veľmi schopnými  parazitmi.  Ľudský mozog  so svojou obrovskou nadbytočnosťou  potenciálnych neurónových spojení je prosto vynikajúcou živnou pôdou pre rozmnožovanie mémov, teda aj skvelou príležitosťou pre “šikovné“ mémové parazity.
Vzťah medzi génmi a mémami nie je symetrický. Gén je fundamentálnejšou jednotkou, existencia mémov je od génov závislá, génov od mémov nie. Špecifické  gény v špecifickej kombinácii, vďaka ktorým sa v embryonálnom vývoji človeka formuje  mozog, sú  predpokladom pre to, aby mémy vôbec existovali. Nosiče mémov  v skúmavke kopírovať a rozmnožovať nemôžeme,  nosiče ľudských génov  však áno. Pre niektoré mémy vytvárajú gény priaznivé prostredie a napomáhajú ich kopírovanie, iné zas rýchlo z populácie vytesnia. Opačný účinok, účinok mémov na gény, je slabší, okrem iného preto, lebo mémy sa menia oveľa rýchlejšie ako gény. Sotva však možno pochybovať napríklad o tom, že mém pre celibát katolíckych kňazov, ktorý sa udržiaval po celé stáročia i napriek tomu, že ho niektoré gény vytláčali, dokázal naopak sťažovať alebo i celkom blokovať  replikáciu iných -  možno z ľudského hľadiska “cenných“ - génov.
Mémy, tak isto ako gény, netvoria neusporiadané kopy, čosi ako hromadu fazúľ vo vreci, sú “kooperujúcimi egoistami“,  organizujú sa do štruktúr. My im v tom pomáhame - oveľa viac než  na pravdivosti záleží nám na konzistencii, vnútornej usporiadanosti a neprotirečivosti nášho pohľadu na svet. Tak sa tvoria vedecké teórie, filozofické systémy, ale aj inštitúcie: právny systém, univerzity, vedecké ústavy, štát. Inštitúcie majú vlastnú stabilitu i dynamiku,  preto  spolurozhodujú o tom, aké nové mémy vzniknú, ktoré sa zachovajú a ktoré nie sú prípustné a sú likvidované. Mémy komunistickej ideológie sa spočiatku ľahko uchytili a rozmohli vďaka našej mýtofílii, no v degeneratívnej fáze režimu, v časoch reálneho socializmu, sa udržiavali len preto, lebo  ich kópií bolo veľa,  takže ich vyrieďovanie trvalo dlho, no najmä preto, lebo ich prežívanie bolo zaisťované odosobnenými inštitúciami. Kultúrne štruktúry môžu byť medzi sebou nekompatibilné,  navzájom temer nepreniknuteľné. Kultúra môže byť imúnna voči mémom inej kultúry a  znemožňovať rekombinácie vlastných mémov s cudzími. 
Kultúrna evolúcia sa často stavia do protikladu s biologickou. Hovorieva sa, že kultúrna evolúcia nemá  darvinovský, ale lamarckovský charakter. Je to chybný názor. Kultúrna evolúcia  je tiež darvinovská. Účelnosť, zameranie, významovosť nachádzame v nej iba ex post,  ako výsledok nezacielených variácií a výberu. Na lamarckovský výklad zvádza skutočnosť,  že kultúrna evolúcia je podstatne rýchlejšia ako  biologická, a to zas súvisí s tým, že kultúrne replikátory, mémy, sú neporovnateľne menej stabilné a oveľa premenlivejšie, než sú biologické replikátory, gény. Keď  memetika bude schopná rozpoznať v kultúrnych javoch  podobnú dichotómiu, akou je v biologických javoch dichotómia genotyp/fenotyp, a nájde analógiu  Weismannovej bariéry, naše pohľady na dynamiku spoločnosti a kultúry sa zmenia zásadným spôsobom. 

7. Evolúcia vedy je súčasťou kultúrnej evolúcie

Génová výbava, podmieňujúca štyri výrazné druhové charakteristiky človeka, bojazlivosť, skupinovosť, hyperemocionalitu a mýtofíliu, vytvára cez ne  výborné podmienky pre vznik, perzistenciu a expanziu mémov,  ktoré predstavujú viery a z ktorých sa konštituujú ľudské mýty a mytológie. Mýty  charakterizujú kultúrnu evolúciu od jej počiatkov a sú, popri nástrojoch a technických artefaktoch, jej hlavnými produktmi. Nebolo a niet kultúrneho spoločenstva, ktoré by nemalo mýty.
Mýtus, imprintovaný do  jedinca v citlivých fázach psychickej ontogenézy, v ranom detstve a v puberte, je z neho takmer nevymazateľný. Solidarita skupiny  robí spoločne prežívaný mýtus  ešte rezistentnejším na zmenu či uhynutie. O mýte sa nepochybuje. Iba pred dvaapoltisíc rokmi prišiel človek na to, že  o výklade sveta, aký dostal v kolíske a aký má jeho sociálna skupina,  možno zapochybovať a hľadať výklady iné. Po objave ohňa bol to hádam druhý najväčší objav, čo ľudstvo urobilo.
 Boli treba zvláštne podmienky antickej gréckej demokracie, aby sa tento objav, tento zvláštny nový mém, uchoval, ba aby mohol expandovať. Ona tiež umožnila, aby v tom istom spoločenstve mohli žiť popri sebe jedinci, ktorí sa svojím výkladom sveta navzájom radikálne líšili; aj keď pritom  každý z nich bol nezlomne presvedčený o tom, že iba jeho výklad je pravdivý a že výklad toho druhého je bludom. Museli ubehnúť  ďalšie stáročia, kým človek začal pripúšťať, že jeho pravda nie je jediná a že iní ľudia majú dôvody pre to, aby mali iné výklady sveta  a vyznávali iné pravdy.
Tento názor, ktorý dnes malá časť ľudstva - ako-tak, za cenu veľkého kognitívneho a najmä emocionálneho úsilia - akceptuje, je plodom európskej kultúry. Je  výsledkom veľmi tvrdého výberu, mémových vojen. Vojen doslova: od križiackych výprav stredoveku, cez náboženské vojny novoveku až po masakry dvadsiateho storočia s desiatkami miliónov obetí nacistickej a komunistickej mytológie.
Možno však ešte viac než nemilosrdné lekcie z  násilných zrážok mytológií prispieva k udržiavaniu a pomalému expandovaniu  mému  o  relativite individuálnych a skupinových právd iný veľký objav kultúrnej evolúcie, urobený  na prahu európskeho novoveku (pokračujme v oceňovaní objavov:  po objave ohňa možno tretí najväčší) -  experimentálna veda. Aj experimentálny vedec, ako každý iný človek,  je plný vier, predsudkov, mýtov. Vstupuje do laboratória, aby sa vo svojom presvedčení utvrdil. Vôbec nie ako popperovský racionalista, ktorý chce svoju hypotézu všetkými spôsobmi vyvrátiť. No svet je k nemu nemilosrdný: desiatky pokusov, ktoré urobí, môžu potvrdzovať jeho presvedčenie, jediný stačí na to, aby ho vyvrátil, falzifikoval. Aj keď je jediný, čo nie je v súhlase s vierou, na ktorej boli založené pokusy, je dôležitejší než všetky ostatné - on rozhodol.  Pravda a nepravda nie sú dvoma stranami jednej mince, voči našej psychike javia zásadnú asymetriu: nemôžeme si byť istí žiadnou svojou vierou, lebo niet experimentálneho spôsobu, ako dokázať jej pravdivosť, vieme však, čo je nepravda - tá viera, ktorú pokus vyvrátil. Pre vedu neexistujú viery, ale len hypotézy. Tento princíp falzifikovania hypotéz, tušený mnohými, po prvý raz konzekventne  formuloval Karl Popper v našom storočí. Je to ďalší veľký objav v dejinách ľudského myslenia. Experimentálne falzifikovanie hypotéz je tým jediným, čo robí výklad sveta vedou  zásadne odlišným od výkladu  mýtmi. Denná skúsenosť s falzifikovaním vier viac než čokoľvek iné nabúrava ľudský sklon k dogmatizmu a netolerancii.
Vedec, ktorému pokus vyvrátil jeho obľúbenú vieru, môže sa jej naďalej zúfalo držať. To však nie je podstatné - tento mém je odsúdený na uhynutie. Iní vedci pokus zopakujú, presvedčia sa o nepravdivosti hypotézy, a ak nie pôvodný vedec sám, oni vytvoria novú hypotézu, ktorá je s týmto pokusom v súhlase. (A raz možno bude vyvrátená iným pokusom.) Vedecká práca  je  kolektívnym úsilím vedcov, ľudí ako ostatní, mýliacich sa, tvrdohlavých, predpojatých, ctižiadostivých, no veda ako výsledok tohto úsilia je odosobneným procesom neustáleho vyvracania neprávd a takto  rastom poznania. Kultúrna evolúcia je rastom poznania rovnako ako evolúcia biologická. Aj princíp ostal ten istý: varírovanie a výber z variantov.  Na rozdiel od neusporiadaného zápasu mémov o udržanie a rozmnožovanie, ktorým sa vyznačujú všetky sféry kultúry, je však  veda vedomým, systematickým a inštitucionalizovaným procesom skúšania a vyberania. Preto je cez ňu rast poznania taký rýchly; no preto je tiež hlavným urýchľovačom kultúrnej evolúcie.
Veda nie je len proces, je aj inštitúcia. Spojená do sietí, horizontálnych i vertikálnych, s inými inštitúciami.  Vedec niežeby iba bádal. Pre druhú, sociálne nevyhnutnú časť jeho činnosti navrhli Krohn a  Küpfers ([12], str. 151) označenie “sciencing: vyhľadávanie pracovníkov a peňazí pre výskum, zakladanie a vedenie inštitúcií a vedeckých časopisov, písanie publikácií a prezentovanie výsledkov na konferenciách, vyučovacia, expertná  a popularizačná činnosť. Kým vo svojom súčte sú výsledky bádania produktom nadosobným a zároveň neutrálnym  voči akýmkoľvek hodnotám - v zmysle gréckeho slova theória: pozeranie sa -  povaha vedy ako inštitúcie je určená najmä druhým typom činnosti. V nej sa vektorovo sčítavajú nie experimentálne výsledky, ale ľudské vlastnosti participujúcich vedcov, so všetkými ich omylnosťami, predsudkami  a slabosťami.  Vektorový súčet tejto druhej činnosti možno oveľa viac než samotná dynamika kumulácie vedeckého poznania rozhoduje o zameraní bádania, o jeho prioritách, o jeho spoločenskom význame. Tak isto, ako o tom rozhodujú iné inštitúcie kultúrnej siete, najmä ekonomické a politické. Nerozlišovanie týchto dvoch rozdielnych oblastí vedy je hlavnou príčinou zmätkov v chápaní vedy, najmä jej spoločenského významu a jej vzťahu k hodnotám.
Veda, hoci je protikladná mýtom, povstala  z mýtov a  hypotézy, ktoré sa vo vede testujú, sú mýtmi vždy viac-menej kontaminované. Stále zriedkavejšie falzifikujú hypotézy vedy nejaké “čisté“ pozorovania; ako veda postupuje, nové hypotézy sú stále odolnejšie voči takémuto “jednoduchému“ spôsobu falzifikovania. Stále viac sa falzifikovanie deje prostredníctvom stále novších a novších prístrojov. Nevyhnutným dôsledkom rastu vedeckého poznania je rast zložitosti a komplexnosti vedeckých prístrojov. V protiklade k bežnému názoru nie  prevratné  hypotézy, ale nové metodológie, umožnené novým typom inštrumentov, otvárali nové oblasti bádania, revolucionizovali vedu; i naďalej najmä ony budú odkrývať obzory pre revolučne nové hypotézy. Tak ako naše zmyslové orgány “vykrajujú“ zo sveta to, čo je pre nás relevantné, prístroje vymedzujú priestor nášho skúmania. A tak, ako naše zmysly sú už “napité“ teóriami [21], i prístroje, konštrukcie so zabudovanou znalosťou, “predurčujú“, čo si zo sveta budeme všímať a ako to budeme interpretovať.
Od vedeckých prístrojov je však  len krôčik k nástrojom užitočným pre bežný život, ku strojom, k technike. Technika vyrastala z celkom iných koreňov ako veda; nie z potreby nájsť  cez mýtus kognitívnu istotu a emocionálne uspokojenie, ale zo snáh zefektívniť lov a zber (a neskôr agrikultúru): od opracovaného kameňa cez hlinené nádoby a bronzové sekery. No len čo sa experimentálna veda ako-tak rozvinula, technika z nej začala výdatne ťažiť a dnes je už jej neoddeliteľným parazitom. Z parazita sa postupne stával symbiont: veda a technika splývajú do technovedy -  vymýšľanie stále účinnejších a príťažlivejších mašín sa stáva z prostriedku vedy stále viac a viac jediným a inými inštitúciami posväcovaným a vyžadovaným cieľom mnohých oblastí vedeckého bádania. Naopak, poznanie prírody, človeka  a spoločnosti ako cieľ vedy sa mení na  prostriedok: veda sa   inštrumentalizuje. Veda sa stáva inštrumentom pre manipulovanie človeka so svetom a so sebou samým. Ľudských úmyslov je však za tým málo, akokoľvek to takto často subjektívne pociťujeme: je to najmä výsledok autonómnej dynamiky mémov, pre ktoré okrajové podmienky vymedzujú nie ľudskí jedinci, ale inštitúcie.
Je jednou z podivností európskej kultúry, že  rôzne európske jazyky sa líšia  v termínoch (nejde o lexikálne, ale o  sémantické rozdiely), ktoré používajú pri charakterizovaní vedy. Medzi anglickou “science“ a nemeckou “Wissenschaft“ sú  významové rozdiely a  pre  nemecké “Geisteswissenschaften“ nemá angličtina dokonca ani bežne používateľný ekvivalent. Ďalšie riadky sú pokusom o  spresnenie termínov pre našu jazykovú oblasť, pre slovenčinu a češtinu.
Podľa povahy objektov, ktoré sú predmetom záujmu vedy, možno rozlišovať vedy materiálne a vedy duchovné. V krajných prípadoch je rozlíšenie jasné, no zaujímavé a heuristicky cenné je najmä tam, kde táto jasnosť nie je zrejmá. To vari najzreteľnejšie vidieť na kognitívnych vedách: kognitívna biológia a neurobiológia sú materiálnymi vedami, psychológia je vedou duchovnou. Sociálna fyzika, pokiaľ by sa obnovila v modernej podobe,  bola by materiálnou vedou - nemožno dokonca vylúčiť, že by o spoločnosti dokázala veľa nového povedať  - sociológia ňou však nie je. Ani dejiny materiálnej kultúry, aj keď si všímajú materiálne objekty, nemožno radiť do materiálnych vied. Hoci gény i mémy sú abstraktnými entitami, genetika je materiálnou vedou, keďže sa osvedčilo skúmanie génov na úrovni ich materiálnych nosičov, nukleových kyselín; memetiku - ktorej konštituovanie je len v začiatkoch - bude asi užitočnejšie radiť do duchovných vied.
Bežnejšie, ale svojou povahou odlišné  je členenie vied na vedy prírodné a kultúrne (poslednému názvu treba dať prednosť pred názvom humanitné vedy). Do kultúrnych vied patrí všetko, čo je spojené s kultúrnou evolúciou a čo pred nástupom kultúrnej evolúcie neexistovalo. 
Vedy, ktoré skúmajú objekty, či už materiálne alebo duchovné, sú vedami empirickými. Sú medzi nimi vedy deskriptívne, ktoré existujúce objekty popisujú a triedia,  a vedy experimentálne.   Popri empirických vedách existujú vedy neempirické - formálne. Formálne vedy sa nezaujímajú o objekty sveta, ale o vzťahy medzi objektmi. Nielen o vzťahy, ktoré sa vo svete realizujú, ale o všetky uskutočniteľné, teda aj o potenciálne, vzťahy. Niektoré formálne vedy, ako logika a matematika,  sú staršie ako empirické vedy. Dnes k nim patrí kybernetika, synergetika, teória informácie, teória hier, štatistická fyzika.
Je vecou zásadnej dôležitosti odlišovať kultúrne vedy od humanistiky. Aj keď, či skôr najmä preto, že hranice medzi nimi sú zatiaľ  rozmazané. Humanistika nie je vedou. Nie je však ani mýtom. Na rozdiel od vedy jej viery nie sú falzifikovateľné a ani sa ona o to programovo neusiluje; na rozdiel od mýtu dnešná humanistika pripúšťa (alebo: mala by, ak nemá byť mýtom) svoju nehotovosť, podmienenosť, otvorenosť voči kritike a zmene. Napriek tomu, že jej jazyk, na rozdiel od jazyka vedy, je skoro vždy kategorický - spravidla  nepoužíva  formulácie, ktoré sú naopak bežné vo vede: “zdá sa“, “výsledky naznačujú“, “možno predpokladať“ a pod.  Humanistika, na rozdiel od vedy, je impregnovaná hodnotami; ba je jednou z jej funkcií, možno najdôležitejšou, aby poznatkom vedy pridávala  hodnoty. Nie iba poznatkom vedy; hodnoty, usporiadanosť, zmysel pridáva  všetkým mémom.  Ako  náš mozog  z početných vnemov rôznych zmyslových orgánov konštruuje zmysluplné  obrazy reality, ako umelec  zo spleti emócií skladá umelecké dielo, humanistika triedi a hodnotí konglomeráty mémov, aby z nich vznikali zmysluplné podoby sveta - individuálneho ľudského života, duchovných zápasov, politických udalostí, dejín. Veda je nutne, ako konštatoval už  na počiatku nášho storočia Max Weber, “odkúzľovaním skutočnosti“; humanistika by poznatkom mala pridávať nové kúzlo. Tak ako je veda súčtom konkrétnych vedných disciplín, humanistika je súčtom jednotlivých disciplín humanistiky. A ich syntézou, teda nie iba súčtom, je filozofia.
 Humanistika je najdokonalejšia vtedy, keď sa neberie príliš vážne; keď je intelektuálnou hrou. Odpudzujúcou sa stáva, keď má ambície predvádzať sa, ako by bola vedou. Nebezpečná je, keď sa podvolí alebo ponúkne, aby si  z nej  politická moc urobila svoj inštrument - keď sa mení na ideológiu.
Aj vedy svojou povahou v podstate popisné mali by sa usilovať o experimentovanie; veď iba experiment umožňuje falzifikovanie ich teórií. Bez experimentov ostávajú mnohé disciplíny rozmazanými množinami na hraniciach vedy a humanistiky.   Nie všetky disciplíny  potrebujú laboratóriá. Vedecká ekonómia, politológia, sociológia môžu však klásť nad sociálnu dynamiku poznávacie rastre a každé políčko rastra považovať za laboratórium a dianie v ňom za experimenty.  Ak sa tieto vedy obohatia  o nové experimentálne zariadenia a techniky, mohli by  raz priamo zhotovovať aj svoje špecifické experimentálne modely. Ich rozvoj by to značne zrýchlilo a zaviedlo by to do nich chýbajúcu - a prepotrebnú - kumulatívnosť.

8. Veda a Aristotelova bariéra: disproporcie v rozvoji  prírodných a kultúrnych vied

V roku 384 pred naším letopočtom narodil sa v Stageire v Grécku človek, ktorý patrí k najväčším géniom ľudstva: Aristoteles. Zomrel šestdesiatdvaročný, no za svojho života dokázal vytvoriť dielo, ktorého význam siaha do našich čias. Položil základy mnohých  vedných disciplín, logiky, fyziky, biológie, antropológie, psychológie, sociológie, politológie. Mnohé hypotézy, ktoré vyslovil, boli hypotézy vedecké: boli v princípe falzifikovatelné. Lenže nebolo ich ako falzifikovať; on i jeho nasledovníci materiálne a duchovné objekty popisovali, ale nepoznali experimentovanie. Muselo prejsť šestnásť storočí, kým Roger Bacon objavil  význam experimentálnej metódy, ale po ňom bolo treba čakať ešte ďalšie tri storočia, kým sa pričinením jeho menovca Francisa Bacona tento význam stal všeobecnejšie prijímaným. A až ďalší z hŕstky ľudských  géniov, Galileo Galilei, experimentovanie do vedy naozaj aj zaviedol a tým aj experimentálnu vedu založil - na prahu sedemnásteho storočia,  temer dvetisíc rokov po tom, ako Aristoteles sformuloval prvé vedecké hypotézy!
Hneď prvé  experimenty, ktoré Galilei urobil, vyvrátili Aristotelovu teóriu, na ktorej po stáročia bola postavená fyzika: teóriu o príčinách pohybu materiálnych objektov. Teóriu, ktorá je ľudskému mysleniu intuitívne blízka; taká blízka, že i dnes si deti a laici vysvetľujú pohyb v prírode rovnako ako pred 2300 rokmi Aristoteles. Hypotéza, ktorou Galilei nahradil sfalzifikovanú hypotézu Aristotela a ktorú temer o sto rokov neskôr zovšeobecnil Isaak Newton, je naopak v rozpore s našou intuíciou a aj s našou každodennou skúsenosťou: komu by napadlo, že na to, aby sa objekty  priamočiaro a  rovnomerne pohybovali  (nekonečne dlho!), netreba vynakladať nijakú silu?! Ba z tohto galileiovsko-newtonovského princípu pohybu plynie ešte niečo podstatnejšie, čoho nie sú si  vedomí ani mnohí teoretici vedy: otázka o príčine  pohybu je zle postavená otázka; pre Galileia a Newtona pohyb je postulát a nie problém, ktorý treba riešiť. Riešiť treba zmenu pohybu,  nie pohyb samotný.
Experimentálna metóda naštartovala rýchly rozvoj  vied. Jedine vďaka nej nebolo viac treba čakať stáročia či priam tisícročia, kým sa jedny hypotézy zavrhli a kým museli vzniknúť nové. Rozmanité hypotézy môžu, pravdaže, existovať vedľa seba, ba aj vytláčať jedna druhú - plynie to z ľudskej psychológie:  zvedavosti, potreby novosti,  predvádzania sa, súťaženia; a plynie to aj z autonómnej dynamiky mémov - ale pokiaľ sa prostredie, v ktorom existujú, nemení a pokiaľ hypotézy nie sú preosievané sitom experimentálneho falzifikovania, k nijakej evolúcii poznania nedochádza, je to pohyb v kruhu, nanajvýš náhodné posúvanie v náhodne vybranom smere, náhodné blúdenie. Vedy, v ktorých poznanie postupovalo dopredu, boli tie, v ktorých sa robilo čo najviac experimentov, v ktorých sa vyvíjali nové metódy a nové prístroje - a to boli prírodné vedy. Čím viac pokročili, tým väčšiu  príležitosť poskytovali pre technické využitie poznatkov. (A pre vývoj stále účinnejších zbraní: lebo aj o udržaní politickej a ekonomickej moci rozhodujú darvinovské princípy variácií a výberu.)
Z Aristotelových predstáv dnes v prírodných vedách nezostalo  nič. Realita, ktorú tieto vedy skonštruovali, je vzdialená od sveta našej skúsenosti a našej intuície; nemôže to byť ináč - prírodné vedy dnes prenikajú dokonca aj do sveta, čo leží  za Kantovými bariérami. V zoznamoch  literatúry, ktorými sa končia prírodovedecké publikácie, sa Aristotelove práce nevyskytujú a v citačnom indexe prírodných vied je jeho meno zriedkavé.
Ináč je to v kultúrnych vedách a v humanistike. V ich citačnom indexe je Aristoteles medzi často citovanými autormi. Jeho úvahy o ľudskej duši, o morálke, o povahe politiky sú každoročne predmetom analýz v stovkách nových publikácií a sú naďalej východiskom k novým a novým variantom rovnakého uvažovania. Ako je to možné? Že by sa bol Aristoteles mýlil vo svojich predstavách o  prírode, ale dokázal odhaliť podstatné pravdy o človeku a spoločnosti?
Sotva. Vysvetlenie je, pravdaže, iné - a ťažko spochybniteľné. V kultúrnych vedách a humanistike prežívajú Aristotelove hypotézy a teórie toho istého druhu, ako bola jeho teória o príčinách pohybu:   blízke nášmu intuitívnemu chápaniu, evidentné až do samozrejmosti - ale nepravdivé. Len ich dosiaľ nemal kto sfalzifikovať. Naše poznanie človeka a spoločnosti iba málo pokročilo od čias Aristotela; naše znalosti tejto časti sveta sú skoro iba také nedokonalé, či skôr, naša ignorancia a naše chybné videnie skoro také ohromné, aké boli vo fyzike či biológii pred dvetisíctristo rokmi. 
Práve preto, že sa nenašli metódy modelových experimentov, museli byť niektoré teórie falzifikované pokusmi masových rozmerov -  za sfalzifikovanie Marxových hypotéz sa zaplatilo smrťou mnohých desiatok miliónov ľudí. Ba akoby ani táto krutá lekcia, krutejšia ešte ako lekcia nacizmu, nestačila. To, čo sa povedalo o poézii, malo byť povedané predovšetkým o kultúrnych vedách: nie poézia, ale kultúrne vedy mali by byť po Oswieczime  (a po gulagoch) celkom iné. Nie sú, bohužiaľ.
Aristoteles za to nemôže. Vo svojej genialite videl jasnejšie a  ďalej ako my, ale metódami, ktoré mal k dispozícii, ani on nemohol prekonať prekážku, ktorú možno nazvať Aristotelovou bariérou: hranicu, ktorá oddeľuje to, na čo dokážeme prísť čírym uvažovaním, od toho, do čoho možno preniknúť jedine popperovským mechanizmom experimentálneho falzifikovania hypotéz. Aristotelova bariéra je inej povahy, než sú Kantove bariéry: so svetom za ňou  sme v priamom zmyslovom kontakte, preto  jeho obrazu - realite ktorá mu odpovedá - dokážeme rozumieť, aj keď si to vyžaduje mentálnu námahu. Až keď vedy preniknú  za Aristotelovu bariéru, môžu prenikať stále ďalej - potom aj do svetov, oddelených Kantovými bariérami.
To, že prírodné vedy predbiehajú rozvoj kultúrnych vied, je pochopiteľné: znalosť jednoduchších systémov je predpokladom pre to, aby sme poznávali  systémy zložitejšie. Ale ohromnú disproporciu, ktorá sa v rozvoji oboch typov vied vytvorila, nemožno  týmto argumentom  vysvetliť. Akokoľvek početné sú príčiny, jedno je jasné: táto disproporcia je dnes hlavnou príčinou ohrozenia ľudskej civilizácie. Priveľa vieme o tom, ako zhotovovať nesmierne účinné mašiny, a primálo o povahe účelov, pre ktoré ich používame. V celkovom súčte sú naše znalosti stále veľmi malé. Protiklad medzi tým, ako málo vieme a tým, ako veľa dokážeme robiť, je hrozivý.

9. Na cestách k syntéze prírodných a kultúrnych vied

Ako rozdiel medzi pokrokom prírodných vied a zaostávaním kultúrnych vied aspoň zmenšiť, ak už nie prekonať?
Veľkosť rozdielu a jeho nebezpečnosť  by sa mali stať všeobecne známymi. Mali by ich  vidieť politici a ekonómovia, mala by byť varovaná verejnosť. Nemenej dôležité sú však zmeny, ktoré by sa mali udiať v oboch vedeckých komunitách. Už  pred 35 rokmi  písal C. P. Snow o dvoch kultúrach, prírodovednej a humanitnej, ktoré sú oddelené vzájomným neporozumením [23].  Snow, vzdelaním fyzik, no ako romanopisec skôr príslušník humanitnej kultúry, upozorňoval najmä na neznalosť, ale aj na ignorovanie  prírodných vied zo strany humanitnej inteligencie. “Pokračuje veľká stavba modernej fyziky a väčšina najšikovnejších ľudí západného sveta vie o nej toľko, ako by vedeli ich neolitickí predchodcovia,“ konštatoval. Ak sa pýtal vzdelaných ľudí na druhú vetu termodynamiky, nevedeli o nej nič, hoci podľa neho bola táto otázka ekvivalentná otázke “poznáte diela Shakespeara“. Keďže však prírodovedci  Shakespeara poznali a vzdelanci z kultúrnych vied a humanistiky druhú vetu termodynamiky takmer nie, hlavnou úlohou na dosiahnutie zblíženia oboch kultúr zdalo by sa rozšírenie znalosti prírodných vied u humanitnej inteligencie a,  samozrejme, tiež u laickej verejnosti.
Od tých čias sa bariéra medzi dvoma kultúrami nieže zmenšila, ale zväčšila. U humanitnej inteligencie znalosti prírodných vied nielenže nenarástli, ale namiesto záujmu o vedy bujnie záľuba v pseudovedách, astrológii, psychotronike, alternatívnej medicíne. A medzi prírodovedcami pribúdajú takí, čo už ani o Shakespearovi nič nevedia: čas je vzácny, treba ho venovať stále náročnejšej experimentálnej práci a záplave nových vedeckých publikácií, niet času na čítanie beletrie a návštevu divadiel. Jedna kultúra sa na druhú pozerá nielen s neznalosťou a ignorovaním, ale často aj s podceňovaním, ak nie priam s pohŕdaním. Počiatkom roka 1998 bolo možno čítať v Science o tom, aká alarmujúca je všeobecná neznalosť základných poznatkov prírodných vied u Američanov [1]. A aký záver z toho autor vyvodil? “Často sa diskutuje o tom, či treba, aby prírodovedci boli vystavení vplyvu slobodných umení; potrebnejšie, podľa môjho názoru, je,  aby boli básnici vystavení vplyvu  fyziky.“
Jednoduchý recept. Ibaže, podľa všetkého,  pomýlený. Nezaberie, tak ako nezabrali Snowove analýzy a návrhy riešení. Už vtedy podstata problému spočívala  inde. Možno ju lepšie videl Husserl už viac než pred 60 rokmi [10]: Podľa Husserla geometrický a mechanický obraz sveta, aký  predkladajú prírodné vedy, je človeku cudzí. Je  iný, než je  prirodzený, “životný“ svet, špecifický pre každého konkrétneho človeka, svet hodnôt,  zmyslu a významu.  Husserl to nazval krízou európskych vied. Neriešená kríza býva predzvesťou konca. Za 60 rokov sa však nič nevyriešilo a  prírodné vedy nielenže neskončili, ale triumfálne napredovali. A pritom obraz sveta, realita, akú konštruovali, bola stále abstraktnejšia a vzdialenejšia “životnému“ svetu. Nemohlo to byť ináč: svety, ktoré prírodné vedy skúmajú, ležia stále viac za Kantovými bariérami. Ba už i realita za Aristotelovou bariérou, aj keď sa týka sveta našej každodennej skúsenosti, je - zdôraznime to ešte raz - vzdialená realite našej intuície, realite naplnenej radosťami a bolesťami, úzkosťami a túžbami, nezmyselnosťou a zmyslom.
Technika, čerpajúc z prírodovedeckého poznania, obklopila nás mašinami a zariadeniami, bez ktorých nie je náš život už  možný. Pritom niet na Zemi jediného človeka, čo by im rozumel všetkým; špecialisti rozumejú jedným-dvom - tým, ktoré navrhli, konštruovali alebo ktoré vedia opraviť; väčšina užívateľov nerozumie princípu fungovania ani len jediného prístroja z tých desiatok, čo každodenne používa. Ale ani nás to zvlášť nezaujíma. Významné je iba to, že nám prístroje slúžia a že keď sa  porúchajú, má ich  kto opraviť. Zanedlho sa objavia mašiny, ktoré budú bezchybne fungovať a ktorých detailnému fungovaniu nebude už z ľudí rozumieť nik, ani ich vlastný konštruktér; ani to nebude treba - budú sa opravovať samy. K paradoxnej situácii, do akej sme dospeli, patrí aj tento bežný prejav telekracie:  technické zariadenia, presvedčivé doklady relatívnej správnosti interpretácie sveta, k akému dospeli prírodné vedy, sú účinnými prostriedkami na epidemickú expanziu mémov, čo agresívne popierajú  alebo skresľujú poznatky prírodných vied. 
 V oblasti prírodovedeckých teórií to nie je ináč. Sú teórie, týkajúce sa povahy mikrosveta  ďaleko za Kantovou bariérou, ktorým na celom svete rozumie hádam len hŕstka  špecialistov. Tisícky kvantových fyzikov študujú v laboratóriu alebo za počítačmi podivné fenomény mikrosveta; ale realita, ktorou si vysvetľujú svet pre svoje vlastné potreby, je pre väčšinu z nich realitou ich “životného“ sveta, neveľmi iná ako realita laikov. Aj so všetkými  predsudkami, ktoré sú súčasťou tradície ich kultúry. Každý inžinier používa diferenciálny a integrálny počet, nie však každý jeho princípu rozumie. Všetci  molekulárni biológovia pracujú s reštrikčnými enzýmami, génové manipulácie sa bez nich nedajú robiť; no väčšina z nich nevie, aký je princíp fungovania enzýmov. So znalosťou druhej vety termodynamiky, na ktorú sa paradigmaticky odvolával Snow, je to podobne: technici úspešne robia termodynamické výpočty, ale všeobecného významu druhej vety nie sú si vedomí  oveľa viac než ich  “neolitickí“ súčasníci z humanitnej inteligencie. Inštrumentalizácia vedy dosiahla znepokojujúcu úroveň. Atómový fyzik o génoch, genetik o elementárnych časticiach vedia spravidla rovnako málo, ak nie menej, než tí, čo do Snowovej prírodovednej kultúry nepatria.
A zatiaľ v druhej kultúre, kultúre kultúrnych vied a humanistiky,  pokračujú variácie na stáročiami obohraté aristotelovské - a platónske - témy. Variácie blízke, blizučké nášmu “životnému“ svetu: oveľa pochopiteľnejšie než variácie na témy Einsteina či Darwina. No najmä: emocionálne oveľa  príťažlivejšie. Ibaže: neplodné.  Od postihnutia aspoň niektorých čŕt diania majú  ďaleko. Ibaže: sú nesfalzifikované. Aj keď mnohé z nich - videné cez optiku toho, čo už o svete vedia prírodné vedy - sú evidentne falošné. Nikde tak neplatí  konštatovanie Milana Kunderu,  že “moderná doba je zápasom o ľudské ucho“, ako v tejto kultúre. Molekulárny biológ síce nesleduje literatúru z atómovej fyziky, ale nesmie mu ujsť jediná významná  publikácia z úzkeho  odboru, v ktorom experimentálne pracuje  - rast poznania v jednotlivých disciplínách prírodných vied je kumulatívny. V kultúrnych vedách je kumulatívnosti málo. Tak málo, že kultúrny vedec nemusí  systematicky sledovať duchovný pohyb vo svojom odbore; pre úspech potrebuje najmä to, aby sa o jeho vlastnú tvorbu zaujímali iní. Emocionálne potešenie, ktoré takáto tvorba poskytuje jedincovi, príjemcovi nemenej ako producentovi,  môže byť vysoké, no jej  relevancia z hľadiska poznania je vo všeobecnosti nepatrná. Pravdaže, sú to mémy  a v obrovskom mémovom rezervoári, z náplne ktorého sa konštituuje spoločnosť, sú nemenej účinné ako mémy prírodovedeckých poznatkov a teórií a mémy  technických aplikácií. Lenže  sociálny golem, takto skonštruovaný,  sa pohybuje svojou vlastnou slepou zotrvačnosťou - o dynamike sociosveta nevieme skoro nič. A dôsledok? Už bola o ňom zmienka: desiatky miliónov mŕtvych, ktorými ľudstvo zaplatilo v našom storočí  za túto neznalosť. No viac  než za neznalosť zaplatilo za predstieranie znalostí,  za ideové balamutenie,   za niektoré emocionálne príťažlivé  variácie na klasické témy Pravdy, Krásy a Dobra.
Pri úvahách o riešeniach nesmie nám ujsť základný  paradox: problém dynamiky vedy i vzťahu prírodných a kultúrnych vied je problémom sociosveta. Hľadáme riešenie problému, čo leží vo svete za Kantovou bariérou a do ktorého zatiaľ naše poznanie  takmer nepreniklo. Tento svet je superkomplexný,  teda antiintuitívny. Riešenia, ak vôbec existujú, sú  zrejme tiež antiintuitívne. Tým riešeniam, čo nám ponúka, ba nanucuje naša intuícia, sa treba vyhnúť. Zavádzali a zavádzajú: 
- Očakávať, že prírodovedecké poznatky sa stanú bežnou súčasťou arzenálu znalostí a argumentov pracovníkov kultúrnych vied, je ilúziou. Už bola zmienka o tom, že ani prírodovedci si navzájom nerozumejú. Pokrok niektorých prírodovedných disciplín je taký rýchly, že aj tí, čo v nich ako špecialisti pracujú, majú ťažkosti integrovať nové údaje a prispôsobovať svoje názory tomu často prevratne novému, čo výskum prináša. Laické oháňanie sa termínmi a teóriami prevzatými zo súčasných prírodných vied,  samoorganizáciou, chaosom,  synergetikou,  teóriou katastrof, teóriami komplexity je v lepšom prípade smiešne, v horšom škodlivé. Snowov ideál je nenaplniteľný: ani najdômyselnejšia reforma vzdelávania nedosiahne to, aby všeobecný záujem o druhú vetu termodynamiky bol rovnako veľký ako o diela Shakespeara. A vedy sa “nepoľudštia“:   aj vtedy, keď sa “životný“ svet stane priamym objektom ich výskumu, dokonca i  výpoveďami o ňom samom budú sa mu vzďaľovať a odcudzovať.
- Predstava, že kultúrne vedy budú rovnako úspešné ako prírodné vedy tým, že od nich preberú ich metódy, sa ukázala ako naivná. Bolo by pôsobivé, keby protikladom číreho špekulovania mohlo byť experimentovanie, pri ktorom sa všetky premenné okrem jednej udržiavajú konštantné a systematicky sa mení jediná - lenže takáto metodológia sa zdá v kultúrnych vedách nemožná. Kde možná je, tam vedie k trivialitám: daromné sú pokusy, daromná pre efekt je tu aj matematika, ak sa konštatuje iba to, čo je i bez pokusov a matematiky očividné. Požiadavka  adekvátnych experimentálnych metód v kultúrnych vedách neznamená, že kultúrne vedy majú slepo napodobňovať prírodné vedy. 
- Ak má vedecké bádanie uspieť, vždy musí zjednodušovať.  Metodologický redukcionizmus je možno najdôležitejším heuristickým princípom každej vedy. Experimentálnym vedcom sa občas prihodí, že redukcionizmus chápu ontologicky: pozabudnú na hierarchickú štruktúrovanosť sveta a interpretujú ho na jedinej, dnes napríklad v biológii na molekulárnej, úrovni. Obraz sveta, ktorý potom veda predkladá, je sploštený. Je na humanistike, aby ho korigovala, alebo aby aspoň upozornila na jeho predbežnosť. Stáva sa však - a dejiny biológie a najmä evolučnej teórie v nej poskytujú na to veľa príkladov - že ľudia s ambíciou vedcov, no bez kontaktu a často aj bez skúsenosti  s laboratórnou prácou  povýšene vinia kolegov, čo experimentujú alebo študujú matematické modely, zo zjednodušovania. Títo rozhorčení kritici redukcionizmu  predkladajú “pravdivé“, “nezjednodušené“, “holistické“ výklady skutočnosti. Výklady - akože ináč! - intuitívne blízke, ba samozrejmé. Občas im dokonca ďalší vývoj vedy dá za pravdu. Takéto výklady sú spravidla emocionálne príťažlivé a uspokojujúce, no ich poznávacia hodnota je pramalá. Od mýtu ich delí tenká medzierka. A pritom by ako súčasť humanistiky mohli slúžiť užitočnému poslaniu. Dvojznačný  význam “kvázivedeckej“ kritiky, akej sa venujú antiredukcionistickí križiacki rytieri, bude komplikovať už aj bez toho  veľmi ťažké hľadanie popperovských ciest v kultúrnych vedách. 
- Lineárnosť nášho myslenia, vhodného pre život v malých skupinách v savane, nám po stáročia nedovolila vidieť, že dynamika prírody i spoločnosti je nelineárna. Veď preto aj veda začala skúmať nelineárne systémy v podstate až v druhej polovici nášho storočia. Kde sa nás lineárnosť úporne drží, dokonca aj pri vedeckom argumentovaní, to je v extrapoláciách diania do budúcnosti. Až na pár výnimiek sú naše prognózy asi beznádejne neúspešné. A predsa jeden typ prognóz ostáva dôležitý: ten, ktorý  vedie k varovným scenárom. Čo môže tvora, geneticky určeného na vystrašenosť, mobilizovať do akcie viac ako ohrozenie?!  Intuitívnosť je tu, ako inde, heuristicky zavádzajúca, ale pragmaticky užitočná.
- Záludnosť našej intuície možno demonštrovať na fenoméne, ktorý sa v európskej kultúre objavil  v závere druhého tisícročia: na postmodernizme. Tri skutočnosti ho zdanlivo opodstatňujú: Závratný pokrok prírodných vied, vyvracajúci teórie, ktoré sme kedysi po stáročia, dnes skôr už len po desaťročia, ba už len roky či mesiace, považovali za pravdivé; vzďaľovanie reality, ktorú nám predkladajú, od prirodzeného sveta našich zmyslov a našej intuície. V kultúrnych vedách paralelná koexistencia neprehľadného množstva výkladov sveta, “megarozprávaní“, z ktorých každé interpretuje dynamiku diania v podobe usporiadaných, súvislých príbehov; výkladov, ktoré sa  často navzájom  vylučujú a z ktorých každý je o sebe presvedčený, že je jedine pravdivý. A konečne krach filozofie, ktorá sa vyhlasovala za vedu, za jediný opodstatnený základ “vedeckého svetonázoru“  - marxizmu. Na základe týchto troch skutočností dospeli niektorí filozofi k záveru, že usilovať sa o jednotné spoznanie sveta, ktoré by dokázali mať spoločné všetci ľudia, je nezmyslom - nezmyslom preto, lebo nie je v princípe možné: pravda existuje len v rámci každého megarozprávania, nie však mimo neho, pravda nemá ontologický status. Potom sú však všetky megarozprávania z poznávacieho hľadiska ekvivalentné; samotná veda je iba jedným z početných  spôsobov rozprávania. Ak by sme niektoré z nich mali uprednostniť, tak iba z pragmatických dôvodov. Takto vlastne postmodernizmus aj opodstatňuje inštrumentálne myslenie: dobré je všetko to, čo funguje. Ekvivalentnosť platí aj pre kultúry: každá kultúra je etnocentrická; považuje sa za najdokonalejšiu, ale keďže  nik z nás zo svojej kultúry nemôže vystúpiť, aby mohol vyniesť nezávislé rozhodnutie,  všetky kultúry  sú rovnocenné. Tolerancia nie je spôsobom, ako spoločne postupovať  v odstraňovaní neprávd; nie je metodológiou, ale ontológiou;   nie pravda, ale tolerancia má ontologický status. Vyjadrením tohto postoja je v teórii poznania radikálny konštruktivizmus: evolúcia poznania nie je prehlbovaním, zjemňovaním izomorfie medzi svetom a realitou; subjekt konštruuje nie realitu, ale rovno  svet, a to “na svoj obraz“, podľa svojich inherentných možností a kritérií, “autopoézou“.
Neprekvapuje, že pri kolíske európskeho postmodernizmu stáli sklamaní ľavicoví intelektuáli a že postmodernizmus nachádza živnú pôdu v postkomunistických krajinách. Je prejavom kultúrnej rezignácie; a zároveň apologetikou tejto rezignácie. Môže slúžiť ako sebaospravedlňovanie pre teoretikov, čo raz otročili marxistickým mémom. Ironicky parafrázujúc Lenina, mohli by sme postmodernizmus označiť za najvyššie štádium marxizmu vo filozofii.  Praktikom, vyškoleným v pružnej adaptácii na premenlivé, ale zato  vždy správne stranícke uznesenia,   je postmoderná vierouka  posvätením  ontologického pragmatizmu, na ktorom je založené  ich konanie v postkomunistickej politike. V inej funkcii vystupuje postmodernizmus v USA. A. Cromer ho radí do kategórie  “erozívnych hnutí“, vedľa  konštruktivizmu, multikulturalizmu, radikálneho feminizmu, ekoradikalizmu a hnutia politickej korektnosti [7]. 
Čo ľudstvo potrebuje, to je nie postmodernizmus, ale neomodernizmus: poučený návrat k osvietenskému zavrhovaniu mýtov, predsudkov a vyvrátených teórií. Požiadavku vzdelania a profesionality, rešpekt k vede. Do vedeckej komunity patrí nie beztvará postmoderná rezignácia, ale  Monodov imperatív: “Skromnosť svedčí vedcovi, ale nie  ideám, ktoré v ňom sídlia  a ktoré musí obhajovať“ ([19], str. 13). Vedec musí byť presvedčený o svojej pravde, aj keď sa mýli - ako ináč by mohol byť silnou osobnosťou? Demokracia stojí  na darvinovskom eliminovaní omylov a padá, keď sa ono znemožní; cez  individuálne omyly sa konštituuje nadosobný záujem a “verejné blaho“. Namiesto morálky služby Pravde (s veľkým P; zjavenej a večnej) potrebujeme skôr morálku omylu; necnosťou je vedomá lož, nie omyl. Neznamená to, že by hlúposť a omyly z hlúposti bolo treba tolerovať a ospravedlňovať, no sila demokracie je v tom, že v nej sú tieto dve vlastnosti skôr kategóriami estetickými než  etickými - sú odporné.
Inštrumentalizácia vedy, zrýchľujúca sa premena vedy na technovedu vedie k hypertrofii tých vedných disciplín, ktoré slúžia ekonomike. Dnes na prvom mieste informatiky a molekulárnej biológie. Ekonomická súťaž v globálnej ekonomike núti krajiny do neustálych technických inovácií. Nedávno vypracovaná autoritatívna analýza francúzskeho výskumu [4] odporúča nielen prioritné financovanie výskumu v  týchto disciplínach, ale aj zriaďovanie technologických centier pri všetkých univerzitách na prevod ich objavov do výroby, favorizovanie vedcov, ktorí sa podieľajú na úspechu výrobných aplikácií, a poskytovanie štartovacieho kapitálu pre tých vedcov, čo si zriaďujú vlastné podniky. Žiaduci by bol trend opačný: malo by dôjsť k masovému presunu priorít od prírodných vied a technovedy ku kultúrnym vedám. Najlepšie mozgy ľudstva by mali premýšľať nie nad konštrukciami stále výkonnejších čipov a nad technikami klonovania oviec, ale nad povahou poznávania, vedomia, emócií, nad fungovaním politických a ekonomických inštitúcií, nad ľudským šťastím. Nie však iba premýšľať - empiricky skúmať! Proti vôli a diktátu inštitúcií k takémuto presunu, aj keď  pomaly, dochádza: mladých adeptov vedy - treba veriť že tých najlepších - priťahujú nie vysoké zárobky, nie technické manipulovanie s využívaním známych princípov, ale túžba po novom, veľkosť intelektuálnej výzvy, zložitosť problémov. Presuny záujmov sú badateľné vo všetkých vzdelávacích inštitúciách sveta - a aspoň v demokratických krajinách si s tým nijaké inštitúcie neporadia.
Už dnes je zreteľná trhlina, ktorá delí  iný typ dvoch kultúr, než ako ich videl Snow: kultúru vedy a kultúru technovedy a techniky. Kultúru reflexie nad svetom a kultúru manipulácie s ním. Ak v neurovedách, a najmä vo výskume ľudského mozgu, prevládne technovedná orientácia, vznikne vážne riziko pre spoločnosť, varuje neurobiológ J. P. Changeux [3]. Treba len dúfať, že čím silnejšie budú politické a ekonomické inštitúcie favorizovať kultúru technovedy, tým zreteľnejšia bude aj tendencia najlepších duchov uniknúť od technovednej manipulácie k vedeckému  úsiliu o porozumenie. Okrem iného aj o porozumenie toho, prečo mémy pre manipuláciu majú takú veľkú virulenciu.
Ako sa však vyhnúť tomu, aby hľadanie porozumenia  nebolo zas iba pokračovaním točenia sa v kruhu, vo variáciách na staré témy, v špekulovaní a pseudošpekulovaní? Pravdepodobne iba tak, že výskum v kultúrnych vedách sa bude opierať o  všetko to, čo prírodné vedy doteraz zistili. A ak s ich rozvojom ostane v úzkom kontakte. Ak predovšetkým prírodovedci sami budú stále viac meniť svoje výskumné zamerania. To však v silách jednotlivcov už čoskoro nebude. Prelomenie bariéry medzi vedcami z prírodných a kultúrnych vied nie je  možné tak, že jedni i druhí budú vedieť všetko.  Ostáva iba vzájomná komunikácia, deľba úloh, hľadanie spoločného jazyka. Rekombinácia génov a mémov je dôležitým generátorom nového poznania; lenže  aby rekombinácia ideí nebola naďalej pohybom v kruhu, ale ozajstným rastom poznania, na to musia naše intuitívne, “večné“ idey rekombinovať s novými ideami, ktoré vyrastajú z experimentálneho bádania. Hlavný pokrok treba očakávať najmä v oblastiach, kde sa stýkajú rôzne disciplíny: v neurobiológii, sociobiológii, kognitívnej biológii, biopedagogike, biopolitike. A samozrejme v memetike.
Syntéza vied v protiklade k vševedkovstvu, rovnako ako ku  “radikálnemu eklekticizmu“ postmodernistov predpokladá úzku, ale dôkladnú profesionalitu participantov. Nie z povrchného zovšeobecňovania, ale z nepretržitej interakcie  početných “geniálnych jednostranností“, z variability a výberu, sa môže rodiť interdisciplinarita. 
Ale nerobme si ilúzie: aj kultúrne vedy sa budú stále viac vzďaľovať “životnému“ svetu, pretože budú expandovať za Aristotelovu bariéru a ďalej za Kantove bariéry. Ani ich výpovediam, podobne ako výpovediam prírodných vied, nebudú laici rozumieť. Možno ešte častejšie než v prírodných vedách vyjde najavo, že na mnohé otázky, intuitívne zaujímavé a naliehavé, nebolo možno odpovedať, lebo boli zle postavené, ak nie priam nezmyselné. Tak ako prírodné vedy dnes, aj kultúrne vedy budú strácať na zaujímavosti. Paradoxne, práve tým sa budú meniť na dôležitý nástroj evolučného rastu poznania spoločnosti - jediný, ak k nim nerátame také nákladné preverovania teórií, akými boli fašizmus a komunizmus. O to viac bude rásť úloha humanistiky. Stále viac ona, a nie vedy samotné, bude komunikovať s laickou verejnosťou. Už dnes by najmä humanistika mala byť schopná približovať vedu verejnosti.  Veda, tá najdokonalejšia, vždy bola najmä hrou. Vo vede, podobne ako v inej  sociálnej hre, v športe,  by mal jedinec hrať dovtedy, kým je výkonný; a keď je na vrchole schopností, mal by mať maximum podpory i uznania. Možno práve vyslúžilí vedci, za fázou tvorivej výkonnosti, by sa mohli užitočne angažovať v humanistike: syntetizovať znalosti a ich spleť skladať  do konzistentných  príbehov, pridávať poznatkom hodnoty, odovzdávať posolstvo vedy ostatným. Zmizli by tristné praktiky, keď  neplodná stárež “riadi vedu“ a predstiera, že  vedecky báda, a neskúsená mlaď kompenzuje svoje frustrácie  povrchným popularizačným mudrlanstvom. 
Umenie humanistiky bude nesporne stále ťažšie, ako prienik vedy do psychosveta a sociosveta bude stále viac prinášať poznatky, interpretovateľné iba za pomoci  princípu komplementarity. Už dnes proti obrazu človeka ako “živnej pôdy“ pre mémy, čo ponúka  memetika, obrazu tvora, ktorý to má ťažšie než iné živočíchy, lebo je “otrokom“ nie iba génov, ale aj mémov, stojí komplementárny obraz ľudskej bytosti ako slobodného indivídua, ktorý sa rozhoduje na základe racionálnej úvahy, ktorý je skôr pánom svojich génov a mémov než ich otrokom. Už možno dnes je výzvou pre humanistiku pokúsiť sa  zmieriť nás s oboma týmito komplementárnymi obrazmi. Zatiaľ sme vari schopní jedine preskakovať od jedného k druhému -  tak ako pri zrakovom vnímaní dvojznačných obrazov, napr. Neckerovej kocky, dokážeme jedine oscilovať medzi dvoma navzájom sa vylučujúcimi interpretáciami. Pred niekoľkými desiatkami rokov, keď sme ešte o dynamike mémov neuvažovali, skúsený anglický biológ P. B. Medawar vyslovil presvedčenie, že na rozdiel od iných živočíchov sme vďaka kultúre - ktorú chápal lamarckovsky - do tej miery slobodní, že iba na nás záleží, aký bude náš budúci osud [18]. Dokonca i prísny “génový determinista“ R. Dawkins skončil svoju knihu, v ktorej zaviedol aj termín mém, konštatovaním pre útechu: “Sme vystavaní ako génové mašiny a formovaní kultúrou ako mémové mašiny, ale máme moc, aby sme sa postavili proti svojim stvoriteľom. My, jediní na Zemi, môžeme rebelovať proti tyranii sebeckých replikátorov“ ([8], str. 215).
Naozaj je to tak?
Budeme mať čas presvedčiť sa o tom?

10. Záver: kozmická výzva

Ktorýkoľvek z “ôsmich smrteľných hriechov civilizovaného ľudstva“, ktoré popísal Konrad Lorenz, opodstatňuje záver, ku ktorému Lorenz dospel: budúcnosť ľudstva na Zemi je ohrozená [14]. Nejde o prežitie jednotlivcov, ani o prežitie jednotlivých kultúr, ale o prežitie celej pozemskej civilizácie, ba možno človeka ako biologického druhu vôbec. Z tohto hľadiska možno povedať, že  ľudstvo stojí pred globálnou výzvou.
Úvaha nad Drakovou rovnicou ukazuje, že výzva siaha  ďalej: ide o výzvu kozmickú. Ide o to, či ľudstvo bude prvou  civilizáciou v našej časti vesmíru, ktorej sa podarí prejsť kritickou fázou ohrozenia sebazničením. K rozhodnutiu dôjde počas života niekoľkých budúcich generácií.
Veľa bude záležať na tom, či a ako rýchlo sa ľudstvu podarí prekonať rozdiel medzi  znalosťami z fyziky a chémie, ktoré umožňujú konštruovať zložité mašiny, a chabou znalosťou o človeku a spoločnosti.
Možno to už, tak ako mnohí iní vo vesmíre pred nami, nestihneme. Možno nadišiel čas nových otázok, ktoré si v tejto kritickej fáze musíme postaviť.
Aj tejto: Prečo by onticita, pretrvávanie replikátorov a ich pomocných zariadení, mala byť hodnotou? Nebude našou pravou rebéliou proti tyranii replikátorov, o ktorej hovorí Dawkins, práve popretie tejto hodnoty? Nenadišiel čas, aby sme za večnou ľudskou túžbou po nesmrteľnosti prehliadli rafinovanú stratégiu génov a mémov a vyvodili z toho dôsledky? Nie sú pojmy nesmrteľnosti a večnosti vôbec konštrukciami z  nášho makrosveta, ktoré vo svetoch za Kantovými bariérami sú jednoducho bez zmyslu?
A tejto: Bolesť si “vymysleli“ génové replikátory ako zvlášť účinné zariadenie na zaistenie svojho pretrvávania v živočíšnych telách. Človek, živočích so sebauvedomením, však bolesť vedome prežíva; trpí. Nemalo by sa stať hlavným poslaním vedy v tom čase, čo nám ešte ostáva, odstrániť ľudské utrpenie?  
A ešte: Nekončili sa vesmírne civilizácie práve preto a vtedy, keď všetko utrpenie zredukovali na nulu?

Literatúra
[1]	Augustine, N. (1998): What we don´t know does hurt us. How scientific illiteracy hobbles society. Science 279: 1640-41
[2]	Bohr, N. (1964): Atomphysik und menschliche Erkenntnis I. Vieweg, Braunschweig.
[3]	Butler, D. (1998): Advances in neuroscience `may threaten human rights`. Nature 391: 316
[4]	Butler, D. (1998): Innovation “stifled“ in France, says report. Nature 392: 214 
[5]	Calvin, W. H. (1990): The ascent of man. Bantam Books, New York.
[6]	Crick, F. (1966): Of molecules and man. University of Washington Press, Seattle and London.
[7]	Cromer, A. (1997): Connected knowledge: Science, philosophy and education. Oxford Univ. Press, N.Y. 
[8]	Dawkins, R. (1976): The selfish gene. Oxford Univesity Press, Oxford.
[9]	http://seti1.setileague.org/general.htm 
[10]	Husserl, E. (1936): Die Krisis in der europäischen Wissenschaften und die transzendentale Phänomenologie. Philosophia, Band 1. Knižne vyšlo až 1954: Nijhoff, Hague.
[11]	Jacob, F. (1977): Evolution and tinkering. Science 196: 1161-1167
[12]	Krohn, W., Küpfers, G. (1989): Self-organization: A new approach to evolutionary epistemology. In Hahlweg, K. and Hooker, C.A. (eds.): Issues in evolutionary epistemology, pp. 151-170. State University of New York Press, Albany.
[13]	Küppers, B.-O. (1986): Der Ursprung biologischer Information. Pipper, München.
[14]	Lorenz, K. (1973): Die acht Todsünden der zivilisierten Menschheit. Pipper, München Zürich.
[15]	Lorsch, J.R. and Szostak, J.W. (1994): In vitro  evolution of new ribozymes with polynucleotide kinase activity. Nature 371: 31-36.
[16]	Lumsden, C.J. and Wilson, E.O. (1981): Genes, minds, and culture. Harvard University Press, Cambridge, Mass.
[17]	Lynch, A. (1996): Thought contagion. Basic Books, New York.
[18]	Medawar, P. B. (1960): The future of man. Methuen, London.
[19]	Monod, J. (1970): Le hasard et la nécessité. Éditions du Seuil, Paris.
[20]	Pinker, S. (1994): The language instinct. Morrow, New York.
[21]	Popper, K. (1972): Objective knowledge. An evolutionary approach. Clarendon, Oxford. 
[22]	Rebek, J. (1994): Synthetic self-replicating molecules. Sci. Amer.  271 (1): 34-40
[23]	Snow, C.P. (1969): The  two cultures and A second look. Cambridge Univ. Press, Cambridge. 
[24]	Spiegelman, S., citované v Eigen, M. (1992): Steps toward life. Oxford University Press, Oxford.